Постанова
Іменем України
08 серпня 2018 року
м. Київ
 
справа № 676/3372/15-ц
провадження № 61-18742св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Висоцької В. С., 
суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Пророка В. В.,                  Штелик С. П.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_3,
відповідач - ОСОБА_4,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Кам'янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 23 листопада 2016 року                       у складі судді Семенюк В. В. та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 01 березня 2017 року у складі колегії суддів: Спірідонової Т. В., Купельського А. В., Янчук Т. О.,
ВСТАНОВИВ:
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
У травні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до                  ОСОБА_4 про розірвання договору довічного утримання.
Позовна заява мотивована тим, що 06 вересня 2011 року позивач уклала з відповідачем договір довічного утримання (догляду), за умовами якого передала у власність ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1, а відповідач зобов'язувалась утримувати (забезпечувати) ОСОБА_3 та надавати їй щомісячне забезпечення у сумі 1 000,00 грн. ОСОБА_4 нетривалий час забезпечувала позивача їжею, проте припинила надавати їй будь-яке утримання та догляд.
З цих підстав ОСОБА_3 просила розірвати договір довічного утримання (догляду). 
Рішенням Кам'янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 23 листопада 2016 року позов задоволено. Розірвано договір довічного утримання (догляду), укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідчений 06 вересня 2011 року приватним нотаріусом Камянець-Подільського нотаріального округу Шевчик Н. М., зареєстрований за № 1381.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що з червня 2012 року ОСОБА_3 утримується за власний рахунок, а з осені 2014 року проживає у іншому населеному пункті разом з ОСОБА_7, яка разом з                     ОСОБА_8 у квітні 2016 року за власний рахунок оплатила її лікування та протезування. За таких обставин суд дійшов висновку, що позивач довела обставину неналежного виконання відповідачем зобов'язання за договором довічного утримання (догляду).
Ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 01 березня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що відповідач не надала доказів для спростування висновків суду першої інстанції, не підтвердила обставину, на яку посилалась стосовно того, що ОСОБА_3 визнана недієздатною. Також суд відхилив доводи ОСОБА_8, що суд порушив її процесуальні права, розглянувши справу за її відсутності, оскільки у судовому засіданні 23 листопада 2016 року у розгляді справи брав участь її представник. 
У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Кам'янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області                            від 23 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 01 березня 2017 року, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову. 
Касаційна скарга мотивована тим, що державна реєстрація договору довічного утримання (догляду) не здійснювалась, тому він не є укладеним та не може бути розірваний.  
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
19 квітня 2018 року справу передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.
У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Суд установив, що 06 вересня 2011 року між сторонами було укладено договір довічного утримання (догляду), посвідчений приватним нотаріусом Кам'янець-Подільського міського нотаріального округу Шевчик Н. М., реєстраційний номер 1380, за умовами пунктів 1 та 9 якого ОСОБА_3 передала, а ОСОБА_4 отримала у власність квартиру АДРЕСА_1, та зобов'язувалась утримувати відчужувача, щотижня надавати побутові послугу, виконувати різні види ремонтних робіт в разі необхідності, поточний ремонт квартири; придбавати лікарські засоби та забезпечувати надання                    ОСОБА_9 медичної допомоги; забезпечувати щотижня продуктами харчування та щомісяця матеріально у сумі 1 000,00 грн. 
Пунктом 22 цього ж договору передбачено, що договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача у разі невиконання або неналежного виконання набувачем свої обов'язків, та на вимогу набувача.  
Пред'явлення цього позову обумовлене тим, що ОСОБА_4 не виконує свої обов'язки за договором щодо утримання ОСОБА_3, що позивач вважала достатньою підставою для розірвання договору довічного утримання.
Відповідно до статті 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.
Згідно із статтею 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду: 1) на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини; 2) на вимогу набувача.
Договір довічного утримання (догляду) припиняється зі смертю відчужувача.
Частиною першою статті 756 ЦК України визначено, що правовим наслідком розірвання договору довічного утримання у зв'язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов'язків за договором, є повернення до відчужувача права власності на майно, яке було ним передане.
Справа не містить доказів належного виконання відповідачем своїх обов'язків, передбачених пунктом 9 договору довічного утримання (догляду), зокрема щодо матеріального утримання ОСОБА_3,забезпечення її продуктами харчування, надання побутових послуг, забезпечення ліками та медичної допомоги.
Виходячи з цього, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що зазначені обставини є підставою для розірвання договору довічного утримання (догляду) відповідно до статей 755, 756 ЦК України та пункту 22 цього ж договору.
Доводи касаційної скарги про те, що договір не може бути розірваний у зв'язку з нездійсненням державної реєстрації права власності на квартиру, не заслуговують на увагу, оскільки договір довічного утримання (догляду) укладений у письмовій формі, нотаріально посвідчений та зареєстрований в реєстрі за № 1380. Тобто, вимоги статті 745 ЦК України щодо форми такого договору були дотримані, обставини, з якими закон пов'язує укладення договір довічного утримання (догляду), мали місце, а відсутність державної реєстрації права власності ОСОБА_4 на квартиру не впливає на його дійсність. 
Після ухвалення рішення суду першої інстанції та ухвали суду апеляційної інстанції ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_3 померла. 
Позов про розірвання договору довічного утримання (догляду) пред'явлений до суду за життя ОСОБА_3, факт її смерті після відкриття касаційного провадження у справі допускає правонаступництво у спірних правовідносинах, що відповідає правовому висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 25 грудня 2013 року у справі № 6-142цс13. 
Проте на запит суду Перша Кам'янець-Подільська державна нотаріальна контора у листі від 22 червня 2018 року № 619/01-16 повідомила, що у встановлений законом шестимісячний строк для прийняття спадщини спадкова справа після смерті ОСОБА_3, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, не заводилась. 
Таким чином, хоча спірні правовідносини допускають процесуальне правонаступництво, залучення до участі в справі правонаступника               ОСОБА_3 не є можливим. 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права
Згідно із частиною першою та третьою статті 414 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу. Якщо суд першої або апеляційної інстанції ухвалив законне і обґрунтоване рішення, смерть фізичної особи чи припинення юридичної особи - сторони в спірних правовідносинах, що не допускають правонаступництва, після ухвалення рішення не може бути підставою для застосування положення частини першої цієї статті.
Доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права і порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
За таких обставин касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції та ухвала суду апеляційної інстанції  - залишенню без змін.
Керуючись статтями 402, 409, 410, частиною третьою статті 414, статтею 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.
Рішення Кам'янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 23 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 01 березня 2017 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий | В. С. Висоцька
Судді: | А. О. Лесько
| С. Ю. Мартєв
| В. В. Пророк
| С. П. Штелик