Постанова
Іменем України
 
07 червня 2018 року
м. Київ
 
справа № 754/8633/16-ц
 
провадження № 61-10св18
 
Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач),              Карпенко С. О., Стрільчука В. А.,
 
учасники справи:
 
позивач - ОСОБА_4,
відповідач - ОСОБА_5,
представник відповідача - ОСОБА_6,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 в особі представника ОСОБА_6 на ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 20 вересня 2017 року,  у складі головуючого-судді               Галась І. А. та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 21 листопада 2017 року у складі суддів: Желепи О. В., Іванченка М. М., Рубан С. М.,
ВСТАНОВИВ:
У липні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до                      ОСОБА_5 про зміну розміру аліментів. 
 
Позовна заява мотивована тим, що 18 вересня 2015 року Деснянським районним судом м. Києва було прийнято рішення, згідно з яким стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 кошти на утримання сина - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку щомісячно починаючи з 24 липня 2015 року і до повноліття дитини. Визначаючи розмір аліментів суд виходив із того, що у відповідача є зобов'язання по сплаті аліментів на користь ОСОБА_8 на сина ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2. На час подання позову до суду сину відповідача ОСОБА_9 виповнилося 18 років. Таким чином, з часу призначення аліментів за вищезазначеним рішенням суду змінилося матеріальне становище відповідача, що дає право позивачу звернутися до суду з позовом про збільшення розміру аліментів, які вона отримує з 1/6 частини до 1/3 частини.
 
З урахуванням викладеного, ОСОБА_4 просила суд збільшити розмір аліментів, що стягуються з відповідача на її користь за рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 18 вересня 2015 року на неповнолітнього сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, до розміру 1/3 частини всіх видів заробітної плати щомісяця до досягнення ним повноліття.
Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 27 липня             2017 року позов ОСОБА_4 задоволено: змінено розмір аліментів стягнутих рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 18 вересня 2015 року з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 на неповнолітнього сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 до 1/3 частини зі всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 11 червня 2016 року.
18 вересня 2017 року ОСОБА_5 звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення у вищезазначеній цивільній справі.
Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 20 вересня 2017 року заяву ОСОБА_5 про перегляд заочного рішення у вищезазначеній справі залишено без розгляду на підставі статті 72, частини другої статті 228 Цивільного процесуального кодексу України 2004 року (далі - ЦПК України).
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що відповідачем було пропущено строк визначений статтею 228 ЦПК України 2004 року для подачі заяви про перегляд заочного рішення, та не подано до суду клопотання про поновлення або продовження процесуального строку.
 
Ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 21 листопада 2017 року ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 20 вересня 2017 року залишено без змін.
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що судом першої інстанції не було допущено порушення норм процесуального права.
У касаційній скарзі, поданій у грудні 2017 року до Верховного Суду,                ОСОБА_5 в особі представника ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 20 вересня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 21 листопада 2017 року й передати справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
Касаційна скарга мотивована тим, що ухвали судів першої та апеляційної інстанцій є незаконними, прийняті з порушенням норм процесуального права. 
Зазначав, що  рішення суду 31 серпня 2017 року рекомендованим листом він не отримував, а дізнався про його наявність лише 12 вересня 2017 року з Державного реєстру судових рішень про що наявна відмітка на рішенні суду. 
Крім того судом першої інстанції порушено вимоги статей 203, 231 ЦПК України 2004 року, оскільки суд повинен був прийняти заяву про перегляд заочного рішення (якщо вона відповідає вимогам статті 229 ЦПК України  2004 року), призначити судове засідання та поставити на розгляд питання щодо поновлення строку на оскарження заочного рішення (частина друга статті 73 ЦПК України 2004 року) й прийняти рішення: залишити заяву без розгляду або скасувати заочне рішення та призначити справу до розгляду в загальному порядку, чого судом зроблено не було. 
Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, ЦПК України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд. 
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
12 січня 2018 року Верховним Судом відкрито касаційне провадження в указаній справі.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Встановлено, і це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
Судами першої та апеляційної інстанцій установлено, що згідно відомостей адресно-довідкового підрозділу ГУДМС України в м. Києві вбачається, що відповідач на час розгляду справи був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 9,10).
Згідно супровідного листа копія заочного рішення була надіслана на адресу сторін в тому числі і на вищезазначену адресу ОСОБА_5 (а.с. 83).
Відповідно до повідомлення про вручення поштового відправлення, копію заочного рішення за адресою своєї реєстрації ОСОБА_5 отримав                    31 серпня 2017 року (а.с. 98).
Заява про перегляд вищевказаного заочного рішення представником відповідача була подана до суду 18 вересня 2017 року, тобто з пропуском строку встановленого статтею 228 ЦПК України 2004 року.
При цьому клопотання про поновлення процесуального строку відповідачем не заявлялося.
Згідно з частиною другої статті 228 ЦПК України 2004 року заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Відповідно  до вимог статті 72 ЦПК України 2004 року право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.
Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, якщо суд за клопотанням особи, що їх подала, не знайде підстав для поновлення або продовження строку.
Згідно вимог статті 73 ЦПК України 2004 року суд поновлює або продовжує строк, встановлений відповідно законом або судом, за клопотанням сторони або іншої особи у разі його пропущення з поважних причин. Питання про поновлення чи продовження пропущеного строку вирішує суд, у якому належало вчинити процесуальну дію або до якого потрібно було подати документ чи доказ.
Залишаючи заяву ОСОБА_5 без розгляду, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, обґрунтовано виходив із того, що відповідачем було пропущено строк визначений статтею 228 ЦПК України 2004 року для подачі заяви про перегляд заочного рішення, та не подано до суду клопотання про поновлення або продовження процесуального строку.
Доводи касаційної скарги про те, що  заочне рішення суду 31 серпня 2017 року рекомендованим листом ОСОБА_5 не отримував, а дізнався про його існування лише 12 вересня 2017 року з Державного реєстру судових рішень, є безпідставним та спростовуються особистим підписом у повідомленні про вручення поштового відправлення (а.с. 98).
Посилання в касаційній скарзі на те, що судом порушено вимоги статей 203, 231 ЦПК України 2004 року, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки встановивши, що заява подана з пропуском строків, встановлених статтею 228 ЦПК України 2004 року, суд правомірно залишив її без розгляду. При цьому, суд не повинен був призначати до розгляду заяву про перегляд заочного рішення оскільки відповідачем не порушувалось питання про поновлення процесуального строку (частина друга статті 72 ЦПК України  2004 року).
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а ухвали судів першої та апеляційної інстанцій без змін.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Касаційного цивільного суду
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Касаційну скаргу ОСОБА_5 в особі представника ОСОБА_6, залишити без задоволення.
 
Ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 20 вересня 2017 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 21 листопада 2017 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: | В. О. Кузнєцов
| С. О. Карпенко
| В. А. Стрільчук