Постанова 
Іменем України
 
07 червня 2018 року
м. Київ
 
справа № 233/6408/16-ц
провадження № 61-28820 св 18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Усика Г. І. (суддя-доповідач), Кузнєцова В. О., Олійник А. С.,
 
учасники справи: 
 
позивач - ОСОБА_4,
відповідач - ОСОБА_5,
особа, яка подала апеляційну/касаційну скарги - ОСОБА_6
 
розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 03 лютого 2017 року у складі судді Бєлостоцької О. В. та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 23 травня 2017 року у складі колегії суддів: Космачевської Т. В., Будулуци М. С., Курило В. П.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У грудні 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення аліментів на утримання дитини.
 
На обгрунтування позовних вимог зазначала, що з 31 грудня 2015 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від шлюбу мають малолітню дитину - сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1.  
 
Посилаючись на те, що відповідач у добровільному порядку не надає грошові кошти на утримання дитини у зв'язку з чим між ними склались недоброзичливі стосунки,  просила стягнути з ОСОБА_5 аліменти на утримання  
ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/4 частки від всіх видів його доходу щомісячно, але не менше тридцяти відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи від дня пред'явлення позову і досягнення дитиною повноліття.
 
Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 03 лютого 2017 року позов задоволено.
 
Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання дитини ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/4 частки від усіх видів доходів щомісячно, але не менше тридцяти відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 22 грудня 2016 року і до досягнення дитиною повноліття.
 
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Рішення в частині стягнення аліментів у розмірі платежу за один місяць допущено до негайного виконання.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що шлюбні стосунки між сторонами фактично припинені, відповідач у добровільному порядку не надає допомоги позивачеві на утримання їх спільної малолітньої дитини при наявності можливості надавати таку допомогу, а тому з урахуванням наведеного та визнання 
ОСОБА_5 позовних вимог, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на утримання неповнолітнього ОСОБА_7 1/4 частки з усіх видів доходу щомісячно, але не менше тридцяти відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
 
Не погоджуючись з указаним рішенням суду першої інстанції, особа, яка не приймала участь у справі  - ОСОБА_8 подала апеляційну скаргу, мотивуючи її тим, що у неї з відповідачем є спільна дитина - ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, на утримання якого, на підставі рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 30 вересня 2015 року з ОСОБА_5 стягуються аліменти у розмірі ? частки усіх видів заробітку, але не менше тридцяти відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
 
Посилаючись на те, що в порушення пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» суд не залучив її  до участі у справі як третю особу, та не урахував стягнення з відповідача аліментів на її утримання та утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_9, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4
  
Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 23 травня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилено, рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 03 лютого 2017 року залишено без змін.
 
Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що суд першої інстанції ухвалив рішення на підставі наявних у справі доказів, з додержанням норм матеріального права, з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, тобто виконав свій обов'язок щодо забезпечення захисту прав дитини на належний її рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку, що передбачені статтею 
27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року.
 
У касаційній скарзі, поданій до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у жовтні 2017 року, ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що під час розгляду справи в суді першої інстанції сторони не повідомили суд про наявність судових рішень, на підставі яких з відповідача вже стягуються аліменти на утримання її та їх спільного з відповідачем неповнолітнього сина ОСОБА_9, сукупний розмір яких становить більше ніж 75 % від доходу відповідача. Крім того, у Костянтинівському міськрайонному суді Донецької області перебуває справа про зменшення розміру аліментів, які стягуються рішенням цього суду від 30 вересня 2015 року на утримання їх з ОСОБА_5 спільної дитини. Крім того посилалася на те, що у порушення вимог процесуального законодавства, апеляційний суд відмовив у задоволенні її клопотання про залучення її у якості третьої особи, а тому вважала порушеними її права та права її неповнолітньої дитини. .
 
У лютому 2018 року до Верховного Суду ОСОБА_5 подав відзив на касаційну скаргу ОСОБА_6, у якому просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.
 
Відзив мотивовано тим, що предметом розгляду у зазначеній справі є стягнення аліментів на утримання спільної з ОСОБА_4 неповнолітньої дитини. Судами не порушено вимоги статті 183 СК України, оскільки як на його спільного з 
ОСОБА_4 сина, так і на його спільного сина з ОСОБА_6 стягнуті аліменти в однаковому розмірі, по ? частині від усіх видів його доходу. Суд не був зобов'язаний зупинити провадження у справі у зв'язку з встановленням розмірів аліментів на її утримання, оскільки такий спір не має жодного відношення до вирішення позовних вимог про стягнення аліментів на дитину. Зобов'язання, які покладені на нього в частині утримання їх з ОСОБА_6 спільного сина, він виконує належним чином, а тому оскаржувані судові рішення не порушують права неповнолітньої дитини та права особи, яка подала касаційну скаргу.
 
15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року  
№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).
 
23 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, ЦПК України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядкусуд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзиву на касаційну скаргу, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх  ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей 213, 214 ЦПК України 2004 року щодо їх законності та обгрунтованості.
 
Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
 
Згідно з частиною першою статті 141 СК України мати та батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789ХІІ (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
 
Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
 
За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (частина третя статті 181 СК України).
 
Відповідно до частини першої статті 182 СК України (у редакції, чинній на час розгляду справи) при визначенні розміру аліментів суд ураховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.
 
Згідно з положеннями частини другої статті 182 СК України (в редакції, чинній на час розгляду справи) мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу.
 
У силу положень статті 183 СК України (в редакції, чинній на час розгляду справи) частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.
 
Сімейний кодекс України передбачає підстави для визначення розміру аліментів, але не пов'язує їх виключно зі способом присудження (частина третя статті 181 СК україни). З огляду на відсутність імперативної заборони, розмір аліментів і спосіб стягнення аліментів визначається судом з урахуванням фактичних обставин справи, які встановлені судом та на які посилався позивач.
 
Керуючись наведеними нормами матеріального права, урахувавши інтереси дитини на утримання якої будуть стягуватись аліменти, та правильно оцінивши зібрані у справі докази, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд дійшов обгрунтованого висновку про стягнення з відповідача на аліментів на утримання неповнолітнього дитини ОСОБА_7 у розмірі 1/4 частки від усіх видів доходів щомісячно, але не менше тридцяти відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. Визначений судом розмір аліментів є розумним та справедливим, відповідає інтересам дитини.
 
Частиною першою та другою статті 303 ЦПК України 2004 року передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були дослідженні з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.
 
На виконання вимог зазначеної статті, апеляційний суд розглянув справу в межах, визначених статтею 303 ЦПК України 2004 року, і не мав повноважень залучати до участі у справі ОСОБА_6, яка не брала участь у справі, а відтак твердження заявника про безпідставну відмову суду в залучення її до участі у справі як третьої особи, не грунтується на вимогах діючого процесуального законодавства. 
 
Не заслуговують на увагу і посилання у касаційній скарзі на не урахування судами попередніх інстанцій рішень судів про стягнення аліментів на утримання неповнолітнього сина заявника - ОСОБА_9, та стягнення аліментів на утримання самого заявника до досягнення дитиною трирічного віку, оскільки зазначені обставини не вплинули на правильність висновків судів попередніх інстанцій, а відтак законність та обгрунтованість ухвалених ними рішень, і не призвели до порушення законних прав та інтересів заявника і її неповнолітньої дитини. 
 
Доводи касаційної скарги були предметом розгляду суду апеляційної інстанції, який надав їм належну правову оцінку, і вони фактично зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до  статті 400 ЦПК Українизнаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення. 
 
Зазначене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін - залишенню без змін.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.
 
Рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 03 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 23 травня 2017 року залишити без змін. 
 
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

 
Судді:                                                                                          Г. І. Усик

 
В.О. Кузнєцов

 
А.С. Олійник