Постанова
Іменем України
 
27 червня 2018 року
м. Київ
 
справа № 495/8227/15-ц
провадження № 61-4519св18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Одеське морське пароплавство»,
відповідачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2, Білгород-Дністровське міськрайонне управління юстиції Одеської області, 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Одеське морське пароплавство» на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 09 грудня 2015 року у складі судді Чебан Н. В. та рішення Апеляційного суду Одеської області від 15 лютого 2016 року у складі колегії суддів: Варикаші О. Д., Ступакова О. А. та Станкевича В. А.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У листопаді 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Одеське морське пароплавство» (далі - ТОВ «Одеське морське пароплавство») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2, Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції Одеської області, у якому просило скасувати державну реєстрацію права власності на комплекс магазинів по АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 1/2 частки кожному; зобов'язати ОСОБА_1 та ОСОБА_2 знести вказане нерухоме майно. 
 
Позовну заяву мотивовано тим, що ТОВ «Одеське морське пароплавство» на підставі свідоцтва про право власності, виданого відповідно до рішення Виконавчого комітету Затоківської селищної ради Білгород-Дністровської міської ради Одеської області від 22 травня 2009 року № 141, належать будівлі та споруди бази відпочинку «ІНФОРМАЦІЯ_1», яка розташована по АДРЕСА_2.
 
25 грудня 2012 року між Затоківською селищною радою Білгород-Дністровської міської ради Одеської області та ТОВ «Одеське морське пароплавство» укладено договір оренди землі, згідно з яким товариству передано в оренду земельну ділянку площею 1,8270 га, у тому числі з них: під капітальною одноповерховою забудовою - 0,2693 га, під проїздами, проходами та площадками - 0,2527 га, під зеленими насадженнями - 1,3050 га. Земельна ділянка розташована по АДРЕСА_2.
 
Заочним рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 01 грудня 2011 року визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право власності на комплекс магазинів, розташованих по АДРЕСА_1, по 1/2 частки за кожним. 
 
Згідно з указаним судовим рішенням на підставі рішення Виконавчого комітету Затоківської селищної Білгород-Дністровської міської ради Одеської області від 22 грудня 2011 року № 327 за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проведено державну реєстрацію права власності на комплекс магазинів, розташованих по АДРЕСА_1, по 1/2 частки за кожним. 
 
Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 15 жовтня 2015 року апеляційну скаргу ТОВ «Одеське морське пароплавство» задоволено, скасовано заочне рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 01 грудня 2011 року, у позові ОСОБА_2, ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Затоківської селищної Білгород-Дністровської міської ради Одеської області про визнання права власності на самочинне будівництво відмовлено. 
 
ТОВ «Одеське морське пароплавство» зазначало, що комплекс магазинів побудовано ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з порушенням будівельних норм і правил, оскільки магазини розташовані впритул до паркану бази. Такі дії відповідачів порушують право користування земельною ділянкою позивача та загрожують пожежній безпеці бази відпочинку «ІНФОРМАЦІЯ_1».
 
Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 09 грудня 2015 року позов ТОВ «Одеське морське пароплавство» задоволено частково. 
 
Зобов'язано ОСОБА_2, ОСОБА_1 знести самочинно збудований комплекс магазинів літ. «А», до якого належать торговельні приміщення за №№ 1 - 48, розташовані по АДРЕСА_1.
 
У іншій частині заявлених позовних вимог відмовлено. 
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що рішенням Апеляційного суду Одеської області від 15 жовтня 2015 року встановлено, що самочинне будівництво комплексу магазинів здійснене впритул до паркану бази відпочинку «ІНФОРМАЦІЯ_1», який відгороджує базу від суміжних землекористувачів, без відступу від межі, що не відповідає державним будівельним нормам і порушує права та законні інтереси ТОВ «Одеське морське пароплавство». Відповідачі недотримуються загальних засад цивільного законодавства України та здійснили будівництво з порушенням правил будівництва, а тому таке нерухоме майно підлягає знесенню. Крім того, відмовляючи у позові ТОВ «Одеське морське пароплавство» в частині вимог про скасування державної реєстрації права власності на комплекс магазинів  за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у зв'язку із скасуванням заочного рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 01 грудня 2011 року, суд першої інстанції виходив із того, що у випадку скасування рішення суду, на підставі якого здійснено державну реєстрацію права власності, рішення про внесення записів про скасування державної реєстрації прав приймає державний реєстратор прав на нерухоме майно, а тому такі вимоги є передчасними 
 
Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 15 лютого 2016 року апеляційну скаргу ТОВ «Одеське морське мореплавство» відхилено, апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 задоволено, рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 09 грудня 2015 року скасовано в частині зобов'язання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 знести самочинно збудований комплекс магазинів літ. «А», до якого відносяться торговельні приміщення за №№ 1 - 48, розташований по АДРЕСА_1, та ухвалено в цій частині нове рішення, яким відмовлено у позові. У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. 
 
Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що з позовом про знесення самочинного будівництва відповідно до вимог статті 376 ЦК України мають право звертатись відповідні органи державної влади, органи місцевого самоврядування та інші особи, право власності яких порушено самочинним будівництвом за умови доведеності факту такого порушення. Однак позивач, обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги в частині знесення спірного нерухомого майна, лише зазначив про встановлення такого факту рішенням Апеляційного суду Одеської області від 15 жовтня 2015 року, не вказав, у чому саме полягає таке порушення його прав та законних інтересів. Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині знесення самочинного будівництва, крім вищезазначеного, апеляційний суд врахував, що між земельною ділянкою, яка перебуває у користуванні ТОВ «Одеське морське мореплавство», та земельною ділянкою, якою користуються ОСОБА_2 та ОСОБА_1, розташована земельна ділянка, що належить Затоківській селищній раді Білгород-Дністровської міської ради Одеської області, яка не була залучена до участі у справі, а тому, ухвалюючи рішення про знесення самочинного будівництва, судом першої інстанції вирішено питання щодо її прав та законних інтересів. Залишаючи без змін рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 09 грудня 2015 року в частині відмови у позові про скасування державної реєстрації права власності на комплекс магазинів, апеляційний суд погодився із висновком суду першої інстанції про те, що внесення відомостей до Державного реєстру прав, змін до них та їх скасування відноситься до повноважень державних реєстраторів, суд розглядає справи за наявності спору щодо порушення, невизнання або оспорювання прав, свобод чи інтересів. Позивач не позбавлений права звернутися у встановленому законом порядку до державного реєстратора з вимогою про скасування державної реєстрації прав ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на спірний комплекс магазинів та у випадку виникнення спору звернутися у встановленому законом порядку з позовом до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.  
 
ТОВ «Одеське морське пароплавство» у касаційній скарзі, поданій у березні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про скасування державної реєстрації права власності на комплекс магазинів, розташованих по АДРЕСА_1, та рішення суду апеляційної інстанції, і ухвалити нове рішення по справі, яким задовольнити позов у повному обсязі. 
 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на спірне нерухоме майно, суди першої та апеляційної інстанцій безпідставно залишили поза увагою той факт, що представник позивача звертався до державного реєстратора з вимогою про скасування державної реєстрації права власності відповідачів, однак державний реєстратор відмовив йому у вчиненні вказаної дії за відсутності відповідного судового рішення. На підтвердження цих обставин представник позивача не надав належних письмових доказів, оскільки така відмова державного реєстратора мала усну форму. Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову про знесення самочинно побудованого нерухомого майна та ухвалюючи в цій частині нове рішення про відмову у позові, не взяв до уваги той факт, що комплекс магазинів, побудований відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з порушенням державних будівельних норм, порушує права ТОВ «Одеське морське пароплавство», оскільки спірне нерухоме майно розташовано впритул до паркану, який огороджує територію бази відпочинку «ІНФОРМАЦІЯ_1» та позбавляє позивача можливості належним чином обслуговувати земельну ділянку, що належить йому на праві користування. Порушення прав позивача як користувача земельною ділянкою встановлено рішенням Апеляційного суду Одеської області від 15 жовтня 2015 року. 
 
Відзив на касаційну скаргу не подано. 
 
Відповідно до підпункту 4 пункту першого розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
У січні 2018 року справу передано до Верховного Суду.
 
Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню. 
 
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
 
Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що ТОВ «Одеське морське пароплавство» на підставі свідоцтва про право власності, виданого відповідно до рішення Виконавчого комітету Затоківської селищної ради Білгород-Дністровської міської ради Одеської області від 22 травня 2009 року № 141, належать будівлі та споруди бази відпочинку «ІНФОРМАЦІЯ_1», яка розташована по АДРЕСА_2.
 
25 грудня 2012 року між Затоківською селищною радою Білгород-Дністровської міської ради Одеської області та ТОВ «Одеське морське пароплавство» укладено договір оренди землі, згідно з яким товариству передано в оренду земельну ділянку площею 1,8270 га, у тому числі з них: під капітальною одноповерховою забудовою - 0,2693 га, під проїздами, проходами та площадками - 0,2527 га, під зеленими насадженнями - 1,3050 га. Земельна ділянка розташована по АДРЕСА_2.
 
Заочним рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 01 грудня 2011 року визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право власності на комплекс магазинів, розташованих по АДРЕСА_1, по 1/2 частки за кожним. 
 
На підставі рішення Виконавчого комітету Затоківської селищної Білгород-Дністровської міської ради Одеської області від 22 грудня 2011 року № 327 за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проведено державну реєстрацію права власності на комплекс магазинів, розташованих по АДРЕСА_1, по 1/2 частки за кожним. 
 
25 квітня 2015 року між Затоківською селищною радою Білгород-Дністровської міської ради Одеської області та ОСОБА_2, ОСОБА_1 укладений договір оренди земельної ділянки, згідно з яким ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у рівних частках у тимчасове довгострокове користування на умовах оренди строком на 49 років передано земельну ділянку площею 0,1787 га для житлової та громадської забудови, у тому числі за земельними угіддями: 0,0796 га під капітальною одноповерховою будівлею, 0,0991 га під проїздами, проходами та площадками. Земельна ділянка розташована по АДРЕСА_1. 
 
Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 15 жовтня 2015 року заочне рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 01 грудня 2011 року скасовано та у позові ОСОБА_2, ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Затоківської селищної Білгород-Дністровської міської ради Одеської області про визнання права власності на самочинне будівництво відмовлено. 
 
З листа Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Одеській області від 03 серпня 2015 року № 01/4660/10, встановлено, що 29 липня 2015 року проведено огляд комплексу магазинів по АДРЕСА_1 та встановлено, що приміщення магазинів не забезпечені первинними засобами пожежогасіння (вогнегасниками); відсутні протоколи замірів опору ізоляції і перевірки спрацювання приладів захисту електричних мереж та електроустановок від короткого замикання; приміщення магазинів не обладнані системами автоматичного протипожежного захисту відповідно до Державних будівельних норм України; не надано документів щодо прийняття в експлуатацію об'єкта завершеного будівництва, реконструкції, реставрації, капітального ремонту або декларацію відповідності матеріально-технічної бази суб'єкта господарювання вимогам пожежної безпеки. Також проінформовано, що 23 жовтня 2014 року у зазначеному комплексі магазинів виникла пожежа.
 
Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. 
 
Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
 
Згідно із частиною другою статті 376 ЦК України, особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.
 
Частина четверта статті 376 ЦК України передбачає, що якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.
 
Відповідно до частин першої та другої статті 389 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
 
З урахуванням змісту статті 376 ЦК України в поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 цього Кодексу вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту такого порушення самочинною забудовою.
 
Зазначені положення узгоджуються з нормами статей 3, 15, 16 ЦК України.
 
Таким чином, суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і, залежно від установленого, - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
 
Відповідно до частини сьомої статті 376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного  порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. 
 
Збудований об'єкт нерухомості може бути знесений особою, яка здійснила самочинне будівництво, або за її рахунок лише на підставі судового рішення у випадках, передбачених частинами четвертою та сьомою статті 376 ЦК України: а) якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, що здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці; б) якщо така забудова порушує права інших осіб; в) якщо проведення перебудови об'єкта є неможливим; г) особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, відмовляється від проведення перебудови відповідно до прийнятого судом рішення.
 
Знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише за умови вжиття всіх передбачених законодавством України заходів щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.
 
Знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проекту), допустиме лише за умови, якщо неможливо здійснити перебудову нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови.
 
Судами встановлено, що самочинно побудований комплекс магазинів розташований на земельній ділянці, яка передана на підставі договору оренди землі від 25 квітня 2015 року у користування ОСОБА_2 та ОСОБА_1 Спірне нерухоме майно розташоване у притул до паркану, який огороджує земельну ділянку, що перебуває у користуванні ТОВ «Одеське морське пароплавство».
 
Захист права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння, передбачений статтею 391 ЦК України.
 
Згідно з положеннями цієї статті власник майна має право вимагати усунення будь-яких порушень його права власності, гарантованого статтею 41 Конституції України, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням володіння. 
 
Підставою для подання позову згідно з цією нормою є вчинення третьою особою перешкод власнику, посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном, а також факти, що підтверджують дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення ним цих правомочностей.
 
Право власності має захищатися лише при доведеності самого факту його порушення із застосування наслідків.  
 
Вирішуючи питання про знесення нерухомого майна, суди в кожному випадку з'ясовують, яку частину земельної ділянки займає споруджена будівля, її розмір і конфігурацію, яка частина будівлі підлягає знесенню, чи не вплине знесення окремих конструктивних елементів будинку на його міцність і безпечність. 
 
Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 15 жовтня 2015 року встановлено, що самочинне будівництво комплексу магазинів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було здійснено впритул до паркану, що відмежовує базу відпочинку «ІНФОРМАЦІЯ_1» від суміжних землекористувачів, без будь-якого відступу від цієї межі, що не відповідає державним будівельним нормам та порушує права ТОВ «Одеське морське пароплавство».
 
Частиною четвертою статті 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
 
Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно встановив характер спірних правовідносин та застосував норми права, які підлягали застосуванню до спірних правовідносин, обґрунтовано виходив із того, що факт порушення прав позивача як користувача земельною ділянкою встановлено рішенням Апеляційного суду Одеської області від 15 жовтня 2015 року. Відповідачі не надали належних та допустимих доказів того, що самочинне будівництво проведено відповідно до будівельних норм та стандартів, узгоджується із екологічними, пожежними та санітарними нормами. Дії відповідачів порушують загальні засади цивільного законодавства України, оскільки кожен громадянин України має право розраховувати, що будівництво буде здійснюватися у встановленому законом порядку без створення загрози для оточуючих, у випадку ігнорування законних вимог державних органів та неприйняття останніми мір з припинення будівництва, права позивача підлягають захисту у судовому порядку. 
 
Відмовляючи у позові ТОВ «Одеське морське пароплавство» в частині скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на комплекс магазинів, суд першої інстанції правильно зазначив, що обов'язок внесення змін до записів про державну реєстрацію права власності у Державному реєстрі прав на нерухоме майно чинним законодавством України покладено на державного реєстратора. Матеріали справи не містять доказів того, що позивач звертався до державного реєстратора з вимогою про внесення змін у Державному реєстрі прав на нерухоме майно щодо виключення запису про право власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на комплекс магазинів, а тому правомірно відмовив у позові в цій частині. 
 
Апеляційний суд, перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, не звернув увагу на вищевикладене, дійшов неправомірного висновку про те, що позивач не довів факту порушення його прав та законних інтересів як користувача земельною ділянкою. 
 
Доводи касаційної скарги про те, що судами попередніх інстанцій необґрунтовано відмовлено у позові про скасування державної реєстрації прав ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на спірне нерухоме майно, не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до частини першої статті 60 ЦПК України 2004 року позивачем не доведено належними та допустимими доказами того факту, що він звертався у встановленому законом порядку до державного реєстратора з вимогою про скасування відомостей стосовно права власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на комплекс магазинів та йому було відмовлено у вчиненні таких дій. Тому рішення судів першої та апеляційної інстанцій в цій частині є законними та скасуванню не підлягають.
 
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишити в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині.
 
Згідно зі статтею 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
 
Ураховуючи наведене, рішення апеляційного суду в частині відмови у позові щодо знесення самочинного будівництва не відповідає вимогам статті 213 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості, що в силу положень статті 413 ЦПК України є підставою для його скасування в цій частині із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.
 
Відповідно до частини першої статті 415 ЦПК України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги приймає постанову відповідно до правил, встановлених статтею 35 та главою 9 розділу III цього Кодексу, з особливостями, зазначеними в статті 416 цього Кодексу. 
 
Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Одеське морське пароплавство» задовольнити частково. 
 
Рішення Апеляційного суду Одеської області від 15 лютого 2016 року в частині відмови у задоволенні позовної вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Одеське морське пароплавство» про зобов'язання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 знести самочинно збудований комплекс магазинів скасувати і в цій частині залишити без змін рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 09 грудня 2015 року. 
 
Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 09 грудня 2015 року та рішення Апеляційного суду Одеської області від 15 лютого 2016 року в частині відмови у позові Товариства з обмеженою відповідальністю «Одеське морське пароплавство» про скасування державної реєстрації за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 права власності на комплекс магазинів залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                       Д. Д. Луспеник
 
Судді:                                                                                                  О. В. Білоконь
 
                                                                                                              Б. І.Гулько
 
                                                                                                             Є. В. Синельников
 
                                                                                                             Ю. В. Черняк