Постанова
Іменем України
20 червня 2018 року 
м. Київ
 
справа № 755/14110/15-ц
провадження № 61-10188св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Стрільчука В. А.,
суддів:                 Кузнєцова В. О., Олійник А. С., 
                              ПогрібногоС. О., Ступак О. В. (суддя-доповідач),          
 
учасники справи: 
позивач - ОСОБА_3, 
відповідач - фізична особа-підприємець ОСОБА_4,
третя особа - ОСОБА_5,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника  фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 - ОСОБА_6 на рішення Апеляційного суду міста Києва                      від 13 жовтня 2016 року у складі колегії суддів:  Поліщук Н. В., Левенця Б. Б.,           Усика Г. І., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
У липні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 (далі - ФОП ОСОБА_4), третя особа - ОСОБА_5, про захист авторських прав.
 
Свої позовні вимоги позивачобґрунтовувала тим, що 10 липня 2015 року в магазині «ІНФОРМАЦІЯ_1», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, господарську діяльність в якому здійснює відповідач, її представником зафіксовано факти публічного показу та розповсюдження наступних товарів: картина під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_6», що є видозміненою репродукцією (копією) картини позивача під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_7»; картина під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_3», що є видозміненою репродукцією (копією) картини позивача під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_5». Факт продажу зазначеного товару підтверджується товарним чеком від 10 липня 2015 року, товарним чеком                    № МЕТ00003522 від 10 липня 2015 року, квитанцією з банківського терміналу             № 1836, а також відеофіксацією порушення авторського права. Вказує на те, що вона не надавала дозволу на використання своїх творів образотворчого мистецтва. 
 
Посилаючись на викладене, позивач, з урахуванням уточнених вимог, просила стягнути з відповідача на її користь суму компенсації у розмірі 55 120,00 грн.
 
Представник відповідача позов не визнав та пояснив суду, що примірники творів не є контрафактними та створені іншою особою - ОСОБА_5, а тому відсутні порушення прав позивача. 
 
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 26 травня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що спірні картини, що реалізовувались ФОП ОСОБА_4, не містять зазначення автора, що за наявними доказами в справі не дозволяє встановити приналежність ОСОБА_3 як видозмінені репродукції картин та визнати зазначену продукцію контрафактною. Картини, які розповсюджувались відповідачем, не є розповсюдженням об'єктів авторського права позивача, а є твором, авторські права на який належать третім особам, які до участі у справі як відповідачі не залучені.  
 
Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 13 жовтня 2016 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 26 травня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_3 Стягнуто з ФОП ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3                     24 360,00 грн компенсації у рахунок захисту авторського права. У задоволенні іншої частини позову відмовлено.   
 
Частково задовольняючи позов, суд апеляційної інстанції виходив із того, що твори образотворчого мистецтва (картини), автором яких є позивач, та картини, які перебували на реалізації у відповідача, виконані в однаковому стилі, мають спільний сюжет, схожих персонажів та подібні назви. Наявні відмінності у способі виконання  не є такими, які впливають на можливість візуального сприйняття картин таким чином, ніби вони є результатом творчої праці окремих осіб, а тому відповідачем порушено авторські права позивача.
 
У листопаді 2016 року представник ФОП ОСОБА_4- ОСОБА_6 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду міста Києва         від 13 жовтня 2016 року, в якій просив скасувати зазначене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права. Зокрема, вказує на те, що наявність у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору та є автором картин «ІНФОРМАЦІЯ_2» та «ІНФОРМАЦІЯ_3» залишилася поза увагою суду. Рішення суду апеляційної інстанції побудоване на доказах, які є неналежними у цій справі, оскільки факт реалізації відповідачем картин, фотокопії яких надано позивачем як докази порушення її авторського права, суд встановлює на підставі копій товарних чеків, у яких зазначено, що 10 липня 2015 року в магазині «ІНФОРМАЦІЯ_1» невідомою особою було придбано пакет «Майка» 37 х 60 см вартістю 2, 00 грн та картина олія 24 х 30 см вартістю 339,00 грн. Вказана у чеках інформація свідчить про продаж однієї картини розміром 24 х 30 см, однак жодним чином не свідчить про реалізацію відповідачем картин, які б порушували авторське право ОСОБА_3 Ксерокопії картин, які за твердженням позивача ніби-то реалізовувалися в магазині «ІНФОРМАЦІЯ_1», не свідчать про місце їх реалізації, а лише копіюють зображення і самі по собі не свідчать про порушення відповідачем авторських прав позивача. Не зважаючи на наявність у копіях чеків інформації щодо продажу лише однієї картини, суд апеляційної інстанції зазначає про підтвердження цими копіями факту реалізації двох картин та встановлює суму компенсації у розмірі 24 360,00 грн, а саме у розмірі 10 мінімальних заробітних плат за неправомірне розповсюдження товару з використанням двох об'єктів авторського права позивача.   
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 листопада 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою від 02 березня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Відповідно до підпункту 4  пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
У лютому 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену справу передано до Верховного Суду. 
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу. 
 
Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судове рішення апеляційної інстанції відповідає вимогам статей 213, 214 ЦПК України 2004 року (у редакції станом на час ухвалення судових рішень у справі) щодо законності та обґрунтованості.
 
Судом установлено, що позивач своєю творчою працею у 2008 році створила твір образотворчого мистецтва - картину «ІНФОРМАЦІЯ_4», та у 2009 році - 
картину «ІНФОРМАЦІЯ_5». На оригіналах цих картин автором проставлено підпис та дату їх створення. Вищевказані твори образотворчого мистецтва належать ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвами про реєстрацію авторського права.Авторство позивача підтверджується підписом на оригінальних примірниках творів, а саме у нижньому лівому куті кожної з робіт зазначено: ОСОБА_3.
 
10 липня 2015 року в магазині «ІНФОРМАЦІЯ_1», що знаходиться за адресою:                            АДРЕСА_2 господарську діяльність в якому здійснює ФОП ОСОБА_4, представником позивача придбана картина під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_6», що підтверджується копією товарного чеку від 10 липня 2015 року № МЕТ00003522, копією квитанції з банківського терміналу про оплату від 10 липня 2014 року № 1836.
 
Перелік об'єктів авторського права закріплений у статті 433 ЦК України та статті 8 Закону України «Про авторське право і суміжні права».
 
У силу вимог частини першої статті 437 ЦК України та статті 11 Закону України «Про авторське право і суміжні права» авторське право виникає з моменту створення твору. Для виникнення і здійснення авторського права не вимагається реєстрація твору чи будь-яке інше спеціальне його оформлення, а також виконання будь-яких інших формальностей.
 
За змістом статей 440, 441 ЦК України та статті 15 Закону України «Про авторське право і суміжні права» до майнових прав автора належить виключне право на дозвіл або заборону використання твору іншими особами, а саме: дозволяти або забороняти, зокрема розповсюдження творів шляхом продажу, відчуження іншим способом, а також подання своїх творів до загального відома публіки таким чином, що її представники можуть здійснити доступ до творів з будь-якого місця і у будь-який час за їх власним вибором.
 
Відповідно до статті 1 Закону України «Про авторське право і суміжні права» автор -фізична особа, яка своєю творчою працею створила твір. Положеннями частини другої статті 11 цього ж Закону встановлено, що авторське право на твір виникає внаслідок факту його створення.
 
За приписами статті 14 Закону України «Про авторське право і суміжні права» автор має право вимагати визнання свого авторства шляхом зазначення належним чином імені автора на творі і його примірниках і за будь-якого публічного використання твору, якщо це практично можливо, а також вимагати збереження цілісності твору і протидіяти будь-якому перекрученню, спотворенню чи іншій зміні твору або будь-якому іншому посяганню на твір, що може зашкодити честі і репутації автора.
 
Відповідно до частини першої статті 50 Закону України «Про авторське право і суміжні права» порушенням авторського права і (або) суміжних прав, що дає підстави для судового захисту, є зокрема, піратство у сфері авторського права і (або) суміжних прав - опублікування, відтворення, ввезення на митну територію України, вивезення з митної території України і розповсюдження контрафактних примірників творів (у тому числі комп'ютерних програм і баз даних), фонограм, відеограм і програм організацій мовлення.
 
Контрафактний примірник твору, фонограми, відеограми - примірник твору, відтворений, розповсюджуваний з порушенням авторського права і (або) суміжних прав, як це визначено статтею 1 Закону України «Про авторське право і суміжні права».
 
Згідно зі статтею 15 Закону України «Про авторське право і суміжні права» до майнових прав автора (чи іншої особи, яка має авторське право) належать: виключне право на використання твору; виключне право на дозвіл або заборону використання твору іншими особами.
 
За встановлених обставин, виходячи з того, що у відповідача не було законного права на використання зображень (малюнків), автором яких є ОСОБА_3, оскільки між сторонами не укладався договір про передачу прав на використання цих малюнків, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача компенсації за порушення авторського права. Здійснивши продаж товарів із намальованими зображеннями, автором яких є позивач, відповідач порушив її авторські права. При цьому апеляційний суд правильно виходив із наявності матеріально-правової презумпції авторства (частина перша статті 435 ЦК України, стаття 11 Закону України «Про авторське право і суміжні права»), яка відповідачами не спростована.
 
Твердження заявника про те, що ксерокопії картин, які ніби-то реалізовувалися в магазині «ІНФОРМАЦІЯ_1», не свідчать про місце їх реалізації, а лише копіюють зображення і самі по собі не свідчать про порушення відповідачем авторських прав позивача, є безпідставними, оскільки відповідач помилково ототожнює розповсюдження творів (оригіналу твору, його примірників) шляхом першого продажу із розповсюдженням незаконно відтворених (один із видів використання) творів, тобто із розповсюдженням контрафактних примірників творів.  
 
Доводи заявника про те, що копії чеків про придбання картини не свідчать про реалізацію відповідачем картин, які б порушували авторське право ОСОБА_3, є безпідставними, оскільки представником відповідача в суді першої інстанції визнано факт продажу картини, яка з його слів була придбана у ОСОБА_7 на виставці «Львівський «Вернісаж», а тому відповідач не знав, що ці картини містять використання творів образотворчого мистецтва, автором яких є ОСОБА_3
 
Доводи касаційної скарги щодо невідповідності обставинам справи висновків апеляційного суду в частині визначення розміру компенсації за порушення відповідачем авторських прав ОСОБА_3 також не можуть бути прийняті судом як підстава для скасування оскаржуваного рішення, оскільки відсутні підстави вважати, що при визначенні розміру компенсації апеляційним судом неправильно враховані роз'яснення пункту 42 постанови Пленуму Верховного Суду України             від 04 червня 2010 року № 5 «Про застосування судами норм законодавства у справах про захист авторського права і суміжних прав». При вирішенні питання про розмір компенсації, суд виходив з наявності підтвердженого факту реалізації продукції через мережу роздрібної торгівлі відповідача та визначив суму компенсації у розмірі 10 мінімальних заробітних плат, що відповідає положенням пункту «г» частини другої  статті 52 Закону України «Про авторське право і суміжні права». 
 
Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо встановлених обставин справи. Однак згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.
 
Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника  фізичної особи-підприємця ОСОБА_4- ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 13 жовтня 2016 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                 В. А. Стрільчук
 
Судді:                                                                           В. О. Кузнєцов 
 
                                                                                                          А. С. Олійник 
 
                                                                                                           С.О. Погрібний
 
                                                                                     О.В. Ступак