ПОСТАНОВА
Іменем України

03 липня 2018 року 
Київ

справа №336/613/16-а (2-а/336/76/2016)
адміністративне провадження №К/9901/5438/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого - Гімона М.М.,
суддів: Бучик А.Ю., Стародуба О.П., 

розглянув у порядку письмового провадження заяву Шевченківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 26 вересня 2017 року у справі № 336/613/16-а (2-а/336/76/2016) за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Запоріжжя про перерахунок пенсії, 

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2016 року ОСОБА_1 (надалі також - позивач) звернувся до суду з позовом до Управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Запоріжжя (правонаступником якого є Шевченківське об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Запоріжжя; надалі - Управління, заявник), у якому просив:
визнати протиправними дії Управління щодо відмови в призначенні пенсії за віком на загальних умовах відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" з 25 січня 2016 року;
зобов'язати відповідача призначити ОСОБА_1 пенсію за віком з 25 січня 2016 року відповідно до статті 26, частини другої статті 40 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" із застосуванням показника середньої заробітної плати працівників, зайнятих в галузях економіки України за три останні роки, що передують року звернення із заявою про призначення пенсії за віком на загальних підставах, забезпечити її виплату та виплатити різницю між фактично отриманою і призначеною пенсією.

Позивач свої вимоги обґрунтовував тим, що є працюючим пенсіонером, перебуває на обліку в Управлінні і з 2006 року отримує пільгову пенсію за віком відповідно до Закону України від 5 листопада 1991 року № 1788-XII "Про пенсійне забезпечення" (надалі Закон № 1788-XII) по Списку №2. 25 січня 2016 року він звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України від 9 липня 2003 року № 1058-IV "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", (надалі - Закон № 1058-IV), проте йому було відмовлено з тих підстав, що він вже і так отримує пенсію за віком. 

Постановою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 27 квітня 2016 року позовні вимоги задоволено. Зобов'язано відповідача призначити ОСОБА_1 пенсію за віком з 25 січня 2016 року відповідно до частини другої статті 40 Закону № 1058-IV із застосуванням показника середньої заробітної плати працівників, зайнятих у галузях економіки України за три роки, що передують року звернення із заявою про призначення пенсії за віком, забезпечити її виплату та виплатити різницю між фактично отриманою та призначеною пенсією.
При цьому, суд виходив з того, що позивач досяг встановленого законом віку і тому має право на перепризначення пенсії за віком за іншим законом на інших підставах.

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд постановою від 30 серпня 2016 року постанову суду першої інстанції скасував та ухвалив нову про відмову в задоволенні позову.
Ухвалюючи таке рішення, апеляційний суд прийшов до висновку, що пенсія за віком на загальних підставах та пенсія за віком на пільгових умовах розраховується відповідно до Закону № 1058-IV. Закон № 1788-XII визначає вік та трудовий стаж (тобто пільгові умови), необхідні для призначення пенсії за віком на пільгових умовах. Оскільки позивачу вже призначено пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку, підстав для призначення пенсії за віком на загальних підставах він не має.

Вищий адміністративний суд України 26 вересня 2017 року постановив ухвалу, якою скасував рішення суду апеляційної інстанції, залишивши в силі постанову Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 27 квітня 2016 року. 

Відповідач подав до Верховного Суду заяву про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 26 вересня 2017 року (провадження № К/800/25929/16), керуючись пунктом 1 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України; в редакції до 15 грудня 2017 року, що діяла на момент подання заяви Управлінням), у зв'язку з неоднаковим застосуванням судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме - статей 10, 45 Закону № 1058-IV. У заяві Управління просило скасувати рішення Вищого адміністративного суду України, залишивши в силі постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 30 серпня 2016 року.
На думку Управління, суд касаційної інстанції, внаслідок різного тлумачення та неоднакового застосування вищенаведених норм матеріального права, порушив конституційний принцип соціальної забезпеченості громадян та їх рівності.

Як на приклад неоднакового правозастосування відповідач посилається на ухвалу Вищого адміністративного суду України від 7 березня 2017 року (провадження К/800/18970/16), у якій суд по-іншому і, на переконання заявника, правильно застосував одні й ті самі норми матеріального права. В даній справі суд касаційної інстанції вказав, що пенсія за віком на пільгових умовах не є іншим видом у розумінні статті 10 Закону № 1058-IV, а тому переведення особи на пенсію за віком за загальними вимогами є протиправним.

Ухвалою Верховного Суду від 22 січня 2018 року відкрито провадження у даній справі.

Статтею 235 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України) встановлено, що Верховний Суд України переглядає судові рішення в адміністративних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 237 КАС України заява про перегляд судових рішень в адміністративних справах може бути подана з підстави неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Перевіривши наведені у заяві доводи, суд дійшов висновку про наявність неоднакового  застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права.

Судами встановлені наступні обставини.
З 12 січня 2006 року ОСОБА_1 перебував на обліку у відповідача, але продовжував працювати та отримував пенсію за віком, призначену на пільгових умовах за Списком 2. 
25 січня 2016 року позивач звернувся до Управління із заявою про призначення йому пенсії за віком відповідно до Закону № 1058-IV, оскільки має необхідний страховий стаж і досяг визначеного законом віку.

Листом від 25 січня 2016 року Управління відмовило позивачу у призначенні та нарахуванні вищенаведеної пенсії, оскільки йому вже призначено пенсію за віком відповідно до Закону № 1058-IV. 

Не погоджуючись із даною відмовою, позивач звернувся до суду.

Суд касаційної інстанції, приймаючи рішення, про перегляд якого подана ця заява, погодився із висновком суду першої інстанції про те, що у випадку із заявою позивача має місце призначення іншої пенсії за іншим законом, а не переведення на інший вид пенсії, крім того, позивач після призначення пенсії працював та набув страховий стаж.

Усуваючи розбіжності у застосуванні судом касаційної інстанції статей 10, 45 Закону № 1058-IV, суд прийшов до наступного висновку.

Щодо застосування даної правової норми, Верховний Суд висловлював правову позицію у постанові від 2 травня 2018 року у справі № 334/10787/15-а(2-а/334/60/16).
Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 13 Закону № 1788-XII (в редакції, чинній на момент призначення позивачу пенсії за віком на пільгових умовах) встановлені підстави для призначення пенсії за віком на пільгових умовах, зокрема осіб, що були зайняті повний робочий день на роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком N 2.
Положеннями частини першої статті 9 Закону № 1058-IV закріплено, що відповідно до цього Закону за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов'язаного з роботою, інвалідності з дитинства); пенсія у зв'язку з втратою годувальника.
Відповідно до частини першої статті 10 Закону № 1058-IV особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором. 
Частиною другою статті 40 Закону № 1058-IV передбачено, що у випадку призначення пенсії за нормами цього Закону пенсії обчислюються із застосуванням середньої заробітної плати (доходу) в середньому на одну застраховану особу в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три роки, що передують року звернення за призначенням пенсії.
Приписи статті 45 Закону № 1058-IV визначають, що при переведенні з одного виду пенсії на інший за бажанням особи може враховуватися заробітна плата (дохід) за періоди страхового стажу, зазначені в частині першій статті 40 цього Закону, із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу), який враховувався під час призначення (попереднього перерахунку) попереднього виду пенсії.
Аналіз наведених норм свідчить про те, що статтею 45 Закону № 1058-IV регламентовано порядок переведення з одного виду пенсії, призначеного саме за цим Законом, на інший. Отже, показник середньої заробітної плати при переведенні на інший вид пенсії має бути незмінним, тобто таким, яким він був на час призначення пенсії, передбаченої   Законом № 1058-IV. 
Вказане відповідає правовій позиції, викладеній Верховним Судом України у постанові від 31 березня 2015 року у справі № 21-612а14.
Аналізуючи зазначені норми, колегія дійшла висновку, що статтею 13 Закону № 1788-XII для відповідних категорій осіб передбачено не окремий вид пенсійного забезпечення, а пільгові умови надання пенсій за віком, які полягають у зменшенні пенсійного віку. Втім, вид пенсії та порядок її призначення здійснюється на умовах, що визначені Законом № 1058-IV.  
Колегія суддів приходить до висновку, що заява позивача до Управління  стосувалась призначення того ж виду пенсії (пенсії за віком), що була призначена йому в 2006 році, тому такий самий вид пенсії не може бути призначений повторно на підставі положень Закону № 1058-IV, а тому і не може бути застосований при обчисленні пенсії новий показник середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески.
Відповідно до частини першої статті 243 КАС України суд задовольняє заяву за наявності однієї з підстав, передбачених частиною першою статті 237 КАС України.
Пунктом «б» частини другої статті 243 КАС України передбачено, що у разі неправильного застосування (судом) судами норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору, суд має право скасувати судове рішення (судові рішення) та залишити в силі судове рішення (судові рішення), що було помилково скасовано судом апеляційної та/або касаційної інстанції.
Враховуючи, що в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 26 вересня 2017 року (провадження №К/800/25929/16) суд касаційної інстанції неправильно застосував норми статей 10, 45 Закону № 1058-IV та помилково скасував постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 30 серпня 2016 року, заява Управління підлягає задоволенню.

Керуючись підпунктом 1 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" КАС України (в редакції, чинній з 15 грудня 2017 року), статтями 241, 242, 243 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції чинній до 15 грудня 2017 року), суд

П О С Т А Н О В И В:

Заяву Шевченківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України                     м. Запоріжжя задовольнити.

Скасувати ухвалу Вищого адміністративного суду України від 26 вересня 2017 року, залишивши в силі постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 30 серпня 2016 року у справі № 336/613/16-а (2-а/336/76/2016).

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді                                                                                           М.М. Гімон

                                                                                                      А.Ю. Бучик

                                                                                                      О.П. Стародуб