ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
 
21 березня 2018 року
м. Київ
 
справа № 207/1367/15-ц
провадження № 61-2926св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Стрільчука В. А., 
суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнецова В. О., Погрібного С. О., Ступак О. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5,
відповідачі: ОСОБА_6, ОСОБА_7, який діє в інтересах ОСОБА_8, Дніпродзержинський металургійний коледж, який діє в інтересах ОСОБА_9,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: територіальний підрозділ ГУ ДМС України в Дніпропетровській області, Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 на рішення Баглійського районного суду від 6 листопада 2015 року, ухвалене у складі судді Тюлюнової В. Г., таухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 грудня 2016 року, постановлену колегією суддів у складі: Козлова С. П., Болтунової Л. М., Тамакулової В. О., 
ВСТАНОВИВ:
У березні 2015 року ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 звернулася з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7, який діє в інтересах ОСОБА_8, Дніпродзержинського металургійного коледжу, який діє в інтересах ОСОБА_9, третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору,територіального підрозділу ГУ ДМС України в Дніпропетровській області, Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю та визнання осіб такими, що втратили право користування житловим будинком по АДРЕСА_1.
Позов мотивовано тим, що відповідачі (діти ОСОБА_5, який є сином позивача та якого визнано за станом здоров'я особою з інвалідністю першої групи внаслідок загального захворювання) без поважних причин більше року не проживають та не цікавляться житловим будинком по АДРЕСА_1, який належить на праві приватної власності їх батьку.                                У зв'язку з викладеним позивач просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування вказаним житловим будинком, та зняти їх з реєстрації за вказаною адресою, усунувши ОСОБА_5 перешкоди у користуванні та розпорядженні власністю.
Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 6 листопада 2015 року у задоволені позову відмовлено.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_4 не довела непроживання онуків у вказаному житловому будинку без поважних причин понад рік. Зокрема, ОСОБА_4 за рішенням Баглійської районної у м. Дніпродзержинську ради була опікуном і піклувальником над онуками, проте згодом опіку і піклування припинено за її бажанням у зв'язку з існуванням між ними неприязних стосунків. Тому відповідачі вимушені перебувати на повному державному утриманні та відповідно до статей 71, 72 ЖК Української РСР не втратили право на вказане житло. 
Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 жовтня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін в оскарженій частині, а саме в частині вирішення позовних вимог про визнання ОСОБА_6 такою, що втратила право користування житловим будинком.
У касаційній скарзі, поданій у лютому 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, заявник просила скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалу апеляційного суду та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Зокрема, заявник посилається на те, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про непроживання ОСОБА_6 у житловому будинку по АДРЕСА_1 з поважних причин, оскільки відмова ОСОБА_4 від опіки над онукою не перешкоджає їй проживати з її батьком у житловому будинку.
Крім того, заявник зазначає,що ОСОБА_6 заміжня,  має дитину та проживає з чоловіком у м. Дніпропетровську, хоча має можливість проживати разом з батьком у домоволодінні і зберігає реєстрацію за вказаною адресою, що призводить до порушення прав ОСОБА_5
Касаційне провадження відкрито ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 березня 2016 року.
Судовий розгляд призначено ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 вересня 2016 року.
Відповідно до пункту шостого розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом. 
15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року                                № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України). 
Відповідно до підпункту четвертого пункту першого розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. 
Вивчивши матеріли цивільної справи і перевіривши доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судові рішення без змін з наступних підстав.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права (стаття 410 ЦПК України).
Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_5 на підставі договору дарування від 4 грудня 2000 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Державної нотаріальної контори у м. Дніпродзержинську Ісаковою Л. В., належить на праві приватної власності житловий будинок по АДРЕСА_1. 
Діти ОСОБА_5 - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3, - зареєстровані у житловому будинку по АДРЕСА_1 за волевиявленням їхнього батька. 
Мати дітей ОСОБА_14 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 року.
6 березня 2012 року за висновком Дніпровської міжрайонної медичної санітарної експертної комісії м. Дніпродзержинська ОСОБА_5 визнаний особою з інвалідністю першої групи-А з 13 лютого 2012 року внаслідок загального захворювання безстроково. У зв`язку з цим рішеннями виконкому Баглійської районної у м. Дніпродзержинську ради за номерами 153, 154, 155 від 15 серпня 2012 року його неповнолітнім дітям встановлено статус дитини, позбавленої батьківського піклування, піклувальником над ними призначено ОСОБА_4 з покладенням на неї обов`язків зі збереження за ними права користування вказаним житловим будинком протягом усього часу перебування дітей під піклуванням.
19 березня 2014 року за рішеннями виконкому Баглійської районної у м. Дніпродзержинську ради за номерами 63, 64, 65 піклування припинено у зв'язку з відмовою ОСОБА_4 здійснювати обов`язки піклувальника над дітьми свого сина.
21 травня 2014 року рішеннями виконкому Баглійської районної у м. Дніпродзержинську ради за номерами 93, 99, 100 взято ОСОБА_6 на повне державне утримання з покладенням на адміністрацію Дніпродзержинського центру підготовки та перепідготовки робітничих кадрів обов`язків зі збереження права користування неповнолітньої ОСОБА_6 вказаним житловим будинком, ОСОБА_9 встановлено статус дитини, яка взята на повне державне утримання, з покладенням на адміністрацію Дніпродзержинського металургійного коледжу, де навчається неповнолітній, обов`язків зі збереження права користування вказаним житловим будинком, малолітньому ОСОБА_8 призначено опікуном ОСОБА_7 з визначенням місця проживання дитини з опікуном по АДРЕСА_2 з покладенням на останнього обов`язків зі збереження права користування спірним житловим будинком.
Судами також встановлено, що ОСОБА_6 після закінчення Дніпродзержинського центру підготовки та перепідготовки робітничих кадрів не змогла жити з бабусею у зв'язку з неприязними стосунками з нею. ОСОБА_4 не заперечувала, що між нею і її онуками продовжують існувати неприязні стосунки, оскільки вона вважає їх поганими дітьми, які не допомагають їй утримувати будинок, у зв'язку з чим вона відмовилась від опіки над ними. При цьому, не зважаючи на те, що 17 квітня 2015 року ОСОБА_6 зареєструвала шлюб з ОСОБА_15, який власного житла не має, та, перебуваючи у шлюбі народила дитину, вона не відмовляється допомагати бабусі та своєму батьку.
Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до частини 2 статті 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
За таких обставин суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_6 не мешкає в житловому будинку зі своїм батьком ОСОБА_5 з поважних причин, а, відтак, і про відсутність підстав для визнання її такою, що втратила право користування вказаним житлом.
Касаційна скарга не містить посилань на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права або порушення норм процесуального права при вирішенні спору в частині позовних вимог про визнання ОСОБА_8 і ОСОБА_9 такими, що втратили право користування житловим будинком за вказаною адресою.
З огляду на викладене суд касаційної інстанції дійшов висновку, що суди попередніх інстанцій, встановивши фактичні обставини, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 410 ЦК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень без змін. 
Оскільки судом касаційної інстанції встановлено, що оскаржувані рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судові рішення без змін.
Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 залишити без задоволення.
Рішення Баглійського районного суду від 6 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 грудня 2016 рокузалишити без змін.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                                     В. А. Стрільчук
Судді:                                                                                                                  С. О. Карпенко
                                                                                                                            В. О.Кузнецов
С. О.Погрібний
О. В. Ступак