ПОСТАНОВА
Іменем України

05 червня 2018 року 
Київ
справа №813/7797/14
адміністративне провадження №К/9901/6040/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого Мороз Л.Л.,
суддів: Бучик Ю.А., Гімон Н.М., -
розглянувши у порядку попереднього розгляду у касаційній інстанції адміністративну справу № 813/7797/14
за позовом публічного акціонерного товариства (далі - ПАТ) «ВіЕс Банк» до приватного нотаріуса Луцького міського нотаріального округу Волинської області Ариванюк Тетяни Олексіївни, треті особи: приватне акціонерне товариство (далі - ПрАТ) «Компанія з управління активами «Карпати-інвест», товариство з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «ІРС Сістем», ОСОБА_2, про визнання протиправними дій, провадження по якій відкрито
за касаційною скаргою ПрАТ «Компанія з управління активами «Карпати-інвест»
на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 25 серпня 2015 року у складі колегії суддів: головуючого судді Улицького В.З., суддів Матковської З.В., Затолочного В.С., - 
ВСТАНОВИВ:
14 листопада 2014 року ПАТ «ВіЕс Банк» звернулось до суду з позовом, в якому просило визнати протиправним та скасувати з моменту прийняття рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Луцького міського нотаріального округу Ариванюк Т.О., про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 23 червня 2014 року, індексний номер 13978056, в частині реєстрації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр) припинення іпотеки та вилучення запису про реєстрацію іпотеки, зареєстрованої 03 листопада 2008 року в Державному реєстрі іпотек, номер запису 6106846, реєстраційний номер 8143508, яка виникла на підставі іпотечного договору, посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Ариванюк Т.О. 4436 від 03 листопада 2008 року, іпотекодержателем за яким є ПАТ «ФОЛЬКСБАНК», правонаступником якого є ПАТ «ВіЕс Банк», а іпотекодавцем є ОСОБА_2
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на підставі іпотечного договору від 03 листопада 2008 року виникла іпотека належного ОСОБА_2 офісу в АДРЕСА_1. Опорюване рішення прийняте нотаріусом на підставі ухвали Луцького міськрайонного суду від 29 травня 2014 року, однак, згідно із цією ухвалою відповідач мав здійснити лише дії щодо зняття заборони відчуження предмета іпотеки, а не реєструвати припинення іпотеки. Факт припинення іпотечного договору не тягне автоматичного обов'язку державного реєстратора зареєструвати припинення іпотеки в Державному реєстрі. Позивач як обтяжувач вищевказаного нерухомого майна не звертався до відповідача з заявою про реєстрацію припинення іпотеки.
Львівський окружний адміністративний суд постановою від 20 березня 
 2015 року відмовив у задоволенні позовних вимог.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції керувався тим, що позивач не обґрунтував, яким чином оспорюване рішення державного реєстратора, прийняте на підставі чинних судових рішень, порушує права позивача. При цьому, окружний адміністративний суд зазначив, що відповідно до пункту 5 глави 15 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій) нотаріус, який накладав заборону, знімає заборону відчуження майна при одержанні відповідного повідомлення про припинення (розірвання, визнання недійсним) договору застави (іпотеки), а згідно з пунктом 71 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868 (далі - Порядок державної реєстрації), державна реєстрація припинення обтяження нерухомого майна іпотекою проводиться нотаріусом одночасно із зняттям ним заборони, накладеної під час посвідчення договору іпотеки. 
Львівський апеляційний адміністративний суд постановою від 25 серпня 
 2015 року скасував рішення суду першої інстанції, ухвалив нове - про задоволення позовних вимог.
Задовольняючи позовні вимоги суд апеляційної інстанції виходив із того, що факт припинення дії іпотечного договору, в тому числі за рішенням суду, не призводить до виникнення в державного реєстратора (нотаріуса) обов'язку з реєстрації припинення іпотеки в Державному. Так само факт припинення іпотечного договору не призводить до виникнення у державного реєстратора (нотаріуса) права на прийняття рішення про державну реєстрацію припинення іпотеки. Оскільки пункт 71 Порядку державної реєстрації не наділяє державного реєстратора (нотаріуса) правом (повноваженнями) на прийняття рішення про державну реєстрацію припинення іпотеки та не звільняє його від обов'язку отримати від обтяжувача заяву про реєстрацію припинення іпотеки у відповідності до частини дев'ятої статті 16 Закону України 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-IV).
15 вересня 2015 року ПрАТ «Компанія з управління активами «Карпати-інвест» звернулось до Вищого адміністративного суду України із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 25 серпня 2015 року та залишити в силі постанову Львівського окружного адміністративного суду від 20 березня 2015 року.
Касаційна скарга мотивована тим, що державний реєстратор діяв виключно на підставі судового рішення, яким, зокрема, зобов'язано саме ОСОБА_2 подати заяву про припинення іпотечного договору, що є обов'язковим до виконання. При цьому, суд апеляційної інстанції не вчинив жодних дій для витребування заяви ОСОБА_2 (реєстраційний номер 7126141) та дослідження її змісту. 
Вищий адміністративний суд України ухвалою від 18 вересня 2015 року відкрив касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою та витребував матеріали справи.
07 жовтня 2015 року від позивача до суду касаційної інстанції надійшли заперечення на вказану касаційну скаргу, в яких він просить залишити останню без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін, посилаючись, зокрема на те, що відповідач, отримавши ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 травня 2014 року у справі № 161/2784/14-ц, діяв недобросовісно, оскільки не повідомила позивача як обтяжувача про намір здійснити державну реєстрацію припинення іпотеки, хоча відповідно до частини дев'ятої статті 16 Закону № 1952-IV зобов'язаний був це зробити. При цьому зазначив, що на момент вчинення відповідачем оспорюваної дії, ОСОБА_2 не був власником предмету іпотеки та не міг вважатися заінтересованою особою в розумінні пункту 63 Порядку державної реєстрації.   
15 грудня 2017 року розпочав роботу Верховний Суд і набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», яким Кодекс адміністративного судочинства України (далі - КАС України) викладено в новій редакції.
Пунктом 4 частини першої розділу VII «Перехідні положення» КАС України касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи (частини третя статті 3 КАС України).
Касаційний адміністративний суд заслухав у попередньому судовому засіданні доповідь судді-доповідача про обставини, необхідні для ухвалення судового рішення судом касаційної інстанції, та, переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції - без змін, з наступних мотивів та передбачених законом підстав.
Суди встановили, що відповідач, діючи як державний реєстратор, 23 червня 2014 року видала витяг з Державного реєстру, індексний номер витягу 23371910, сформований 23 червня 2014 року в час 20:43:08, з якого вбачається, що 23 червня 2014 року відповідач здійснив реєстрацію припинення іпотеки офісу загальною площею 148,6 кв.м. розташованого за адресою: АДРЕСА_1, та вилучено запис про реєстрацію іпотеки, зареєстрованої 03 листопада 2008 року в Державному реєстрі іпотек номер запису 6106846 реєстраційний номер 8143508.
Зазначена іпотека виникла на підставі іпотечного договору, посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Ариванюк Т.О. 4436 від 03 листопада 2008 року, іпотекодержателем за яким є 
ПАТ «ФОЛЬКСБАНК», правонаступником якого згідно зі своїм Статутом є ПАТ «ВіЕс Банк», а іпотекодавцем є ОСОБА_2
Згідно з витягу з Державного реєстру від 23 червня 2014 року, індексний номер витягу 23371910, підставою для реєстрації припинення вищевказаної іпотеки була ухвала Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 травня 2014 року в справі 161/2784/14-ц, а також заява ОСОБА_2 за реєстраційним номером 7126141, зареєстрована в дату та час: 23 червня 
 2014 року, в 20:39:04.
При цьому, суд апеляційної інстанції встановив, що в матеріалах справи відсутня заява ОСОБА_2 за реєстраційним номером 7126141, зареєстрована в дату та час: 23 червня 2014 року в 20:39:04.
З витягу з Державного реєстру від 23 червня 2014 року вбачається, що індексний номер витягу 23371910, а саме з розділу «Підстава надання витягу» зазначена заява ОСОБА_2 була підставою для надання цього витягу, а не підставою для реєстрації припинення іпотеки.
Також апеляційний суд встановив, що на момент вчинення відповідачем спірної дії з державної реєстрації припинення іпотеки (23 червня 2014 року) 
ОСОБА_2 не був власником предмету іпотеки - приміщення офісу по АДРЕСА_1.
Про дану обставину ОСОБА_2 був добре обізнаний з огляду на те, що він передав право власності на дане нерухоме майно ОСОБА_3 і ОСОБА_4 на підставі рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 квітня 2012 року в справі №0308/4180/2012, за якими право власності було зареєстроване КП «Волинське ОБТІ» 16 травня 2012 року.
Станом на 23 червня 2014 власником предмету іпотеки - приміщення офісу по АДРЕСА_1, був ОСОБА_5, який набув право власності на дане нерухоме майно від ОСОБА_3 і ОСОБА_4 на підставі ухвали Рожищенського районного суду Волинської області від 11 липня 2012 року про затвердження мирової угоди в справі №0314/985/2012, за яким (ОСОБА_5) право власності було зареєстроване КП «Волинське ОБТІ» 01 серпня 2012 року.
До того ж, судом встановлено, що ПАТ «ВіЕс Банк» не було відомо про ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 травня 2014 року в справі 161/2784/14-ц, що підтверджується ухвалою апеляційного суду Волинської області від 25 грудня 2014 у справі №161/16589/14-ц (провадження № 22-ц/773/1869/14).
Крім цього, встановлено, що зазначеною ухвалою апеляційного суду Волинської області від 25 грудня 2014 у справі №161/16589/14-ц скасовано ухвалу Луцького міськрайонного суду від 29 травня 2014 року в частині встановлення порядку виконання заочного рішення Луцького міськрайонного суду від 13 березня 
 2014 року та відмовлено в задоволенні заяви про встановлення порядку виконання цього рішення.
Дослідивши спірні правовідносини, колегія суддів зазначає наступне.
Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Спірні правовідносини, які пов'язані з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно всіх форм власності, їх обтяжень та правочинів щодо нерухомості регулюються Законом № 1952-IV, Законом України від 2 вересня 1993 року № 3425-ХІІ «Про нотаріат» (далі - Закон № 3425-ХІІ), Порядком державної реєстрації (в редакції яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) та Порядком вчинення нотаріальних дій (в редакції яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до вимог статті 3 Закону № 3425-ХІІ нотаріус - це уповноважена державою фізична особа, яка здійснює нотаріальну діяльність у державній нотаріальній конторі, державному нотаріальному архіві або незалежну професійну нотаріальну діяльність, зокрема посвідчує права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняє інші нотаріальні дії, передбачені законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.
Нотаріус є спеціальний суб'єкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно та який має печатку такого реєстратора, здійснює повноваження відповідно до Закону № 1952-IV (статті 46 Закону № 3425-ХІІ).
Як визначено в статті 4 Закону України від 5 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку» (далі - Закон № 898-IV) обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації відповідно до закону.
До повноважень органу державної реєстрації прав (а також приватного нотаріуса) належить проведення державної реєстрації прав та їх обтяжень або відмова у їх реєстрації; здійснення інших повноважень, передбачених цим Законом та іншими законами України.
Виходячи з наведених правових норм, вбачається, що у спірних правовідносинах нотаріус є суб'єктом владних повноважень спеціальним суб'єктом, на якого покладено функції державного реєстратора прав на нерухоме майно.
Державний реєстратор відповідно до пункту 1 частини другої статті 9 Закону № 1952-ІV зобов'язаний встановити відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність повноважень особи, яка подає документи на державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відповідність відомостей про нерухоме майно, наявних у Державному реєстрі та поданих документах;  наявність  обтяжень  прав  на  нерухоме майно, зареєстрованих відповідно  до вимог цього Закону.
Також, відповідно до абзацу першого частини першої статті 2 Закону № 1952-ІV державна реєстрація - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Державній реєстрації підлягають саме факти виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, а так само факти виникнення, переходу та припинення обтяження таких прав, зокрема, іпотеки, як іншого речового права.
Відомості про факти виникнення, переходу, або припинення прав та їх обтяжень мають міститися в документах, що подаються на державну реєстрацію.
Вимоги щодо форми та змісту таких документів встановлюються Порядком державної реєстрації та Порядком надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 року № 703, цивільним законодавством України та Законом № 898-ІV.
За правилами частини третьої статті 17 Закону № 898-ІV відомості про припинення іпотеки також підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.
Відповідно до частини дев'ятої статті 16 Закону 1952-ІV державна реєстрація  припинення   іпотеки,  обтяження проводиться  на  підставі  заяви  обтяжувача, яку він зобов'язаний подати  протягом  п'яти  робочих  днів  з  дня припинення іпотеки, обтяження  самостійно  або  на  письмову  вимогу боржника чи іншої обтяження  самостійно  або  на  письмову  вимогу боржника чи іншої особи,  права  якої  порушено  через наявність таких реєстраційних записів.
Отже, для державної реєстрації припинення необхідна заява обтяжувача, яким в даній справі, є позивач.
Документи, які подаються для державної реєстрації припинення іпотеки мають відповідати формі та змісту самого правочину, яким встановлено таке обтяження.
Документи, окрім письмової форми, мають містити відомості, про факти припинення іпотеки, складені належними сторонами (стороною) такого правочину, або їх повноважними представниками.
Зі змісту статті 74 Закону № 3425-ХІІ вбачається, що одержавши повідомлення установи банку, підприємства чи організації про погашення позики (кредиту), повідомлення про припинення іпотечного договору або договору застави, а також припинення чи розірвання договору довічного утримання, звернення органів опіки та піклування про усунення обставин, що обумовили накладення заборони відчуження майна дитини, нотаріус знімає заборону відчуження жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна.
Підпунктами 5.1, 5.3, 5.4 глави 15 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних передбачено, що нотаріус, який накладав заборону, знімає заборону відчуження майна при одержанні повідомлення, зокрема, про припинення (розірвання, визнання недійсним) договору застави (іпотеки). Як доказ зазначеного нотаріусу боржником подаються: копія зобов'язання, копія договору застави/іпотеки, квитанція про внесення в депозит нотаріуса належних кредиторові грошових коштів або цінних паперів, які свідчили б про повне і безумовне виконання зобов'язання, копія повідомлення нотаріуса кредиторові про внесення боргу в депозит, копія заяви боржника, переданої нотаріусом кредиторові відповідно до вимог цього Порядку, щодо вчинення цим кредитором необхідних дій із зняття заборони відчуження тощо. Про зняття заборони нотаріус письмово повідомляє кредитора.
Отже, виходячи з наведених норм діючого законодавства, можливо зробити висновок, що право на звернення до нотаріуса із заявою про державну реєстрацію припинення обтяження, іпотеки нерухомого майна має як кредитор, так і боржник.
Разом з цим відповідно до пунктів 6.1, 6.2 Порядку вчинення нотаріальних дій про зняття заборони, а також про зняття судовими або слідчими органами та органами державної виконавчої служби накладеного ними арешту на майно, нотаріус робить відповідні відмітки в реєстрі для реєстрації заборон і арештів та в алфавітній книзі обліку заборон відчуження і арештів нерухомого майна. Відомості про зняття заборони відчуження нерухомого майна, а також про зняття судовими або слідчими органами та органами державної виконавчої служби накладеного ними арешту на об'єкти нерухомого майна підлягають обов'язковій реєстрації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно в порядку, установленому законодавством у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно.
Пунктами 63-72 Порядку державної реєстрації визначено особливості державної реєстрації іпотеки.
Зокрема, під час проведення державної реєстрації іпотеки заінтересованою особою є іпотекодержатель. У разі проведення державної реєстрації припинення іпотеки заінтересованою особою також є особа, якою припинена іпотека, особа, в інтересах якої припинено іпотеку, та у випадку, передбаченому Законом № 1952-IV - державний виконавець (пункт 63 Порядку). Державна реєстрація обтяження нерухомого майна іпотекою, зміни умов обтяження нерухомого майна іпотекою, анулювання та видачі нової заставної, відступлення прав за іпотечним договором або передачі заставної, видачі дубліката заставної, припинення обтяження нерухомого майна іпотекою проводяться з урахуванням особливостей, визначених цим Порядком (пункт 64 Порядку).
Відповідно до пункту 71 означеного Порядку державна реєстрація припинення обтяження нерухомого майна іпотекою проводиться нотаріусом одночасно із зняттям ним заборони, накладеної під час посвідчення договору іпотеки.
Наведені норми діючого законодавства даються підстави для висновку, що правом на звернення до державного реєстратора - нотаріуса з відповідною заявою про припинення обтяження нерухомого майна іпотекою наділений як кредитор (обтяжувач), так і боржник. В той же час, якщо у разі припинення іпотеки, обтяжувач не скористається своїм правом на звернення з заявою про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень до державного реєстратора - нотаріуса, то буде порушено права та інтереси боржника у відношенні якого діє обтяження.
Разом з цим, суди встановили, що на момент вчинення відповідачем спірної дії з державної реєстрації припинення іпотеки ОСОБА_2 не був власником предмету іпотеки. 
За таких обставин, ОСОБА_2 на час вчинення нотаріальної дії щодо державної реєстраціє припинення іпотеки не міг вважатися заінтересованою особою в розумінні пункту 63 Порядку державної реєстрації.
За таких обставин, на думку колегії суддів, правильними є висновки суду апеляційної інстанції про обґрунтованість позовних вимог у цій справі. 
Оцінюючи наведені сторонами аргументи, Касаційний адміністративний суд виходить з такого, що всі аргументи скаржника, наведені в касаційній скарзі, були ретельно перевірені та проаналізовані судом апеляційної інстанції, та їм була надана належна правова оцінка. Жодних нових аргументів, які б доводили порушення норм матеріального або процесуального права, у касаційній скарзі не зазначено.
Як зазначено у частині четвертій статті 328 КАС України, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.
Враховуючи наведене, Касаційний адміністративний суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні рішення суду апеляційної інстанції і погоджується з його висновками у справі, якими доводи скаржника відхилено.
Відповідно до статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій. 
Керуючись статтями 343, 349, 350, 355, 356 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу приватного акціонерного товариства «Компанія з управління активами «Карпати-інвест» залишити без задоволення.
Постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 25 серпня 2015 у справі № 813/7797/14 залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена.

...........................

...........................

...........................

Л.Л. Мороз
А.Ю. Бучик
М.М. Гімон 
Судді Верховного Суду