Постанова 
Іменем України 
24 травня 2018 р.
м. Київ
справа № 207/780/16-к 
провадження № 51-4030км18
 
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати  Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого –                                                                  ОСОБА_1 ,
суддів:                                                                                 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
секретаря судового засідання                                     ОСОБА_4 ,
за участю: 
прокурора                                                                          ОСОБА_5 ,
захисника                                                                           ОСОБА_6 

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги захисників ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_8 на вирок Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 лютого 2017 року  у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за 12016040160000025, за  обвинуваченням
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , в силу ст. 89 КК України такого, що не має судимості,
у вчиненні злочинів, передбачених ч. ч. 1, 2 ст. 309 КК України.
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від  15 червня 2016 року ОСОБА_8 засуджено за ч. 1 ст. 309 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки; за ч. 2 ст. 309 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк                 4 роки. На підставі ст. 70 КК України ОСОБА_8 шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_8 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки, з покладенням відповідних обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.
Згідно з вироком суду ОСОБА_8  визнано винуватим та засуджено за те, що він у невстановлений в ході досудового розслідування день та час, незаконно придбав та в подальшому став  незаконно зберігати за місцем свого проживання по АДРЕСА_1 особливо небезпечний наркотичний засіб – канабіс  для власного вживання без мети збуту. 
12 лютого 2016 року в період часу з 19.30 год. до 20.30 год. працівниками поліції було проведено обшук за місцем проживання ОСОБА_8 і в приміщенні гаражу було виявлено і вилучено особливо небезпечний наркотичний засіб – канабіс, вагою 121,0 г., який він зберігав для власного вживання без мети збуту.
Окрім того, ОСОБА_8 повторно у невстановлений в ході досудового розслідування день та час, у невстановленому місці та у невстановленої досудовим розслідуванням особи, маючи умисел на незаконне придбання, зберігання та перевезення без мети збуту психотропних речовин у великих розмірах, незаконно придбав та в подальшому став незаконно зберігати психотропну речовину - метамфетамін у власному автомобілі «ТОYОТА», для власного вживання без мети збуту.
 Так, 12 лютого 2016 року, в період часу з 18.30 год. до 19.10 год. працівниками поліції в салоні автомобіля «ТОYОТА», який належить ОСОБА_8 , та який знаходився по вул. Невській у м. Дніпродзержинську було виявлено та вилучено психотропну речовину – метамфетамін, вагою 8,026 г., що є великим розміром.
За апеляцією прокурора вказаний вирок місцевого суду в частині призначеного покарання скасовано Апеляційним судом Дніпропетровської  області та постановлено свій вирок від 21 лютого 2017 року. Цим вироком ОСОБА_8 визнано винуватим та засуджено за ч. 1 ст. 309 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк                        2 роки;  за ч. 2 ст. 309 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.  На підставі ст. 70 КК України ОСОБА_8 шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. В решті вирок місцевого суду залишено без зміни.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційних скаргах захисники  ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та даним про особу засудженого, просять вирок апеляційного суду змінити, застосувати до ОСОБА_8 положення ст. 75 КК України. При цьому звертають увагу на те, що суд на їх думку належним чином не врахував щире каяття   ОСОБА_8 , те, що він позитивно характеризується, хворіє, є інвалідом ІІІ групи та на його утриманні перебуває мати  похилого віку. Окрім того, захисник ОСОБА_6 надіслав заяву про застосування до ОСОБА_8   Закону України «Про амністію у 2016 році».
Позиції інших учасників судового провадження
Захисник ОСОБА_6 просив задовольнити подані касаційні скарги. Заяву про застосування до його підзахисного закону України « Про амністію у 2016 році» не підтримав.

Прокурор   ОСОБА_5 вважає, що касаційні  скарги є необґрунтованими та просив залишити їх без задоволення а також відмовити в застосуванні до ОСОБА_8 акту амністії.
Мотиви Суду
Відповідно до ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, правильність правової оцінки обставин, і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, а також вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні зазначених у вироку кримінальних правопорушень та правильність кваліфікації його дій за ч. ч. 1, 2 ст. 309 КК України у касаційній скарзі захисника не оспорюється.
Доводи скарг про необхідність звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на підставі ст. 75 КК України є безпідставними.
Так, мотивуючи своє рішення щодо виду та міри покарання, яке необхідно призначити ОСОБА_8 , суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, дані про особу: в силу ст. 89 КК України, ОСОБА_8 не судимий, є інвалідом 3-ї групи, перебуває на обліку у лікаря нарколога з 2013 року та страждає на наркологічне захворювання, за місцем проживання та роботи характеризується позитивно. Окрім того, суд також урахував обставини, що пом`якшують покарання - визнання вини та щире каяття.
На підставі цих даних у їх сукупності суд першої інстанції призначив винному покарання у виді позбавлення волі, однак дійшов висновку про можливість його виправлення та перевиховання без відбування покарання та звільнив  ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.
Апеляційний суд, оцінюючи правильність та справедливість призначеного ОСОБА_8  покарання, а також обґрунтованість рішення про  застосування ст. 75 КК України, взяв до уваги обставини, враховані районним судом.
Разом із цим, апеляційний суд дійшов висновку, що при призначенні покарання та застосуванні ст. 75 КК України не в повному обсязі судом першої інстанції прийнято до уваги те, що   ОСОБА_8  учинив злочини, які відносяться до середньої тяжкості;  кількість вилученого у нього наркотичного засобу та психотропної речовини; дані про його особу, а саме: хоча він у силу ст. 89 КК України не судимий, однак раніше притягувався до кримінальної відповідальності за незаконне виробництво, виготовлення, придбання, перевезення, зберігання з метою збуту або збут отруйних чи сильнодіючих речовин та лікарських засобів.
На підставі наведених обставин у їх сукупності суд апеляційної інстанції, врахувавши мету покарання, дійшов обґрунтованого висновку про неможливість виправлення та перевиховання ОСОБА_8 без відбування покарання.
Із урахуванням зазначених даних, тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, конкретних обставин вчинення протиправних діянь, колегія суддів вважає призначене ОСОБА_8 апеляційним судом  покарання у зазначеному виді й розмірі справедливим і таким, що відповідає вимогам ст. 65 КК України.
Водночас колегія суддів погоджується з висновками суду про те, що вказані дані не свідчать про можливість виправлення засудженого без відбування покарання  і відповідно не дають достатніх підстав для застосування щодо ОСОБА_8 положень               ст. 75 КК України.
Стосовно клопотання захисника про застосування щодо ОСОБА_8 акту амністії, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до п. «е» ст. 4. Закону України  «Про застосування амністії в Україні»,  амністія не може бути застосована до осіб,  стосовно яких протягом останніх десяти  років  було 
застосовано  амністію  або  помилування,  незалежно  від  зняття чи 
погашення судимості та які знову вчинили умисний злочин. 
При перевірці матеріалів кримінального провадження встановлено, що ОСОБА_8 був засуджений вироком Соснівського районного суду м. Черкаси від 06.03.2014 року за                       ч. 2 ст. 15 і ч. 3 ст. 321 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців зі звільненням на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік.            
Ухвалою Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 30.05.2014 року ОСОБА_8 було звільнено на підставі п. «г»  ст. 1 Закону України «Про амністію у 2014 році» від призначеного покарання.  
У зв`язку з цим,  колегія суддів приходить до висновку про відсутність  правових підстав для застосування до ОСОБА_8 акту амністії. 
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, що тягнуть скасування чи зміну судових рішень,  не встановлено.
Керуючись ст. ст. 434, 436, 441 КПК України та відповідно до п. 15 розділу                                      XI «Перехідні положення» КПК (в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року                      № 2147-VIII),  суд
у х в а л и в:
Вирок Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 лютого 2017 року  щодо ОСОБА_8 залишити без зміни, а касаційні скарги захисників                      ОСОБА_6 та ОСОБА_7  - без задоволення. 
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.
С у д д і:

ОСОБА_9                                                  ОСОБА_2                                               ОСОБА_3