Постанова
Іменем  України
 
17 травня 2018 року
м. Київ
 
справа № 624/117/17
провадження № 61-8217св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Червинської М. Є.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_6 (відповідач за зустрічним позовом),
відповідач - селянське (фермерське) господарство «Олексанрівське» (позивач за зустрічним позовом),
треті особи: ОСОБА_5, сектор державної реєстрації речових прав Кегичівської районної державної адміністрації Харківської області,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Харківської області від 10 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Котелевець А. В., Піддубного Р. М., Пилипчук Н. П.,
ВСТАНОВИВ:
У лютому 2017 року ОСОБА_7 - представник ОСОБА_6 звернувся до суду із позовом до Селянського (фермерського) господарства «Олександрівське» (далі - СФГ «Олександрівське»), треті особи: ОСОБА_5, сектор державної реєстрації речових прав Кегичівської районної державної адміністрації Харківської області, про визнання договору оренди земельної ділянки нікчемним.
Позовна заява мотивована тим, що вона є власницею 1/2 частини земельної ділянки площею 6,8377 га (кадастровий номер НОМЕР_1) з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Шляхівської сільської ради Кегичівського району Харківської області на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2. Власницею іншої 1/2 частини цієї земельної ділянки є її мати - ОСОБА_5
02 листопада 2015 року між ОСОБА_6, ОСОБА_5 та СФГ «Олександрівське» укладено договір оренди вказаної земельної ділянки строком на 20 років.
Посилаючись на те, що на момент укладення договору ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, була неповнолітньою, згода органу опіки та піклування на укладення цього правочину отримана не була, представник позивача просив встановити нікчемність договору оренди земельної ділянки, укладеного                       02 листопада 2015 року між ОСОБА_6, ОСОБА_5 та СФГ «Олександрівське». 
У березні 2017 року СФГ «Олександрівське» звернулося до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_6, треті особи: ОСОБА_5, сектор державної реєстрації речових прав Кегичівської районної державної адміністрації Харківської області, про визнання договору оренди земельної ділянки дійсним.
На обґрунтування вимог позивач вказав, що спірний договір оренди земельної ділянки був укладений у письмовій формі, підписаний особисто кожною стороною та набув чинності в момент його державної реєстрації. ОСОБА_5 не повідомила СФГ «Олександрівське» про те, що позивачу на момент укладення договору виповнилося лише 17 років та протягом одного місяця не пред'явила жодної претензії. Крім того, 10 грудня 2016 року відповідач виплатив наперед оренду плату в розмірі 36 000,00 грн за чотири роки.
Ухвалою Кегичівського районного суду Харківської області від 23 березня             2017 року позов ОСОБА_6 та зустрічний позов СФГ «Олександрівське» об'єднані в одне провадження.
Рішенням Кегичівського районного суду Харківської області від 22 червня              2017 року позов ОСОБА_6 задоволено. У задоволенні зустрічного позову СФГ «Олександрівське» відмовлено.
Встановлена нікчемність договору оренди земельної ділянки площею 6,8377 га (кадастровий номер НОМЕР_1) з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Шляхівської сільської ради Кегичівського району Харківської області, укладеного 02 листопада 2015 року між ОСОБА_6, ОСОБА_5 та СФГ «Олександрівське», зареєстрованого у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 12 листопада 2015 року, номер запису про інше речове право 12034369.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_6, суд першої інстанції виходив із того, що остання на момент укладення та державної реєстрації договору оренди спірної земельної ділянки була неповнолітньою, отже у порушення вимог частини другої статті 203 ЦК України не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності, а тому відсутні підстави для задоволення зустрічного позову про визнання договору дійсним.  
Рішенням апеляційного суду Харківської області від 10 жовтня 2017 року рішення Кегичівського районного суду Харківської області від 22 червня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_6 та зустрічного позову СФГ «Олександрівське» відмовлено.
Рішення апеляційного суду про відмову у задоволенні позову ОСОБА_6, мотивоване тим, що укладений між ОСОБА_6, ОСОБА_5 та                      СФГ «Олександрівське» договір оренди земельної ділянки не призвів до порушення прав ОСОБА_6, тобто до звуження обсягу її майнових прав як дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів щодо нерухомого майна.
У листопаді 2017 року ОСОБА_6 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення апеляційного Харківської області від 10 жовтня 2017 року та залишити в силі рішення Кегичівського районного суду Харківської області від 22 червня 2017 року.
У касаційній скарзі ОСОБА_6 посилається на те, що суд неправильно встановив характер спірних правовідносин, зокрема не врахував, що правочин вчинено неповнолітньою особою без належним чином отриманої згоди матері та органу опіки та піклування, а також правочин вчинено її матір'ю -                        ОСОБА_5 без отримання відповідного дозволу, а тому оспорюваний правочин є нікчемним та додаткове визнання судом його недійсним не вимагається. 
У березні 2018 року СФГ «Олександрівське» подало до суду відзив на касаційну скаргу у якому зазначило, що одночасне підписання оспорюваного договору неповнолітньою особою ОСОБА_6 разом із матір'ю ОСОБА_5 як орендодавцями підтверджує факт надання згоди матір'ю на вчинення правочину. Враховуючи, що ОСОБА_5 не заявляла претензій до СФГ «Олександрівське» протягом місяця з моменту вчинення правочину, він є схваленим відповідно до пункту 2 частини першої статті 221 ЦК України.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
06 березня 2018 року справу передано до Верховного Суду.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України  під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
Відповідно до статті 177 СК України, статті 16 Закону України «Про охорону дитинства» та статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», яка передбачає необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямована на захист майнових прав дітей, відтак підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом його батьків є не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору, а  порушення в результаті його укладення майнових прав дитини. 
Правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України                   від 20 січня 2016 року, справа № 6-2940цс15.
Таким чином, колегія суддів касаційного суду погоджується з висновком апеляційного суду про те, що умовами, укладеного 02 листопада 2015 року між                ОСОБА_6, ОСОБА_5 та СФГ «Олександрівське» договору оренди земельної ділянки майнові права ОСОБА_6, якій на час укладення оспорюваного правочину виповнилось 17 років, не порушено, а тому передбачені законом підстави для визнання його нікчемним відсутні.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені рішення без змін.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.
Рішення апеляційного суду Харківської області від 10 жовтня 2017 року залишити без змін. 
Постанова оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                            В. П. Курило

В.М. Коротун

М.Є. Червинська