АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА

Справа № 11-кп/796/444/2018                                                 Головуючий у суді першої інстанції – ОСОБА_1 
Категорія КК: ч. 1 ст. 263,                                               Доповідач в апеляційній інстанції – ОСОБА_2 
ч. 1 ст. 368, ч. 3 ст. 368 КК                            
                 
У Х В А Л А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
 
07 червня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва
в складі: головуючого судді                        ОСОБА_2 ,
                                      суддів                      ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,  
за участю секретарів                              ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
        прокурора                              ОСОБА_7 ,
        захисників                             ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , 
                  обвинувачених                      ОСОБА_10 , ОСОБА_11 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві кримінальне провадження по обвинуваченню 
ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Тимченки Чорнобаєвського району Черкаської області, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263,             ч. 1 ст. 368, ч. 3 ст. 368 КК України,
ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Євпаторія АРК Крим, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого, 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, –
В С Т А Н О В И Л А:
 
Вироком Святошинського районного суду міста Києва від 06 липня 2017 рокуОСОБА_10 засуджено за ч. 1 ст. 263 КК України до 4 років позбавлення волі; за ч. 1 ст. 368 КК України до 3 років позбавлення волі, з позбавленням права обіймати представницькі посади державного органу виконавчої влади та місцевого самоврядування строком на 2 роки та зі спеціальною конфіскацією;  за ч. 3 ст. 368 КК України до 7 років позбавлення волі, з позбавленням права обіймати представницькі посади державного органу виконавчої влади та місцевого самоврядування строком на 3 роки з конфіскацією всього майна, яке є його власністю, та зі спеціальною конфіскацією. 
На підставі ст. 70 КК України шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим остаточно ОСОБА_10 призначено покарання у  виді 7 років позбавлення волі, з позбавленням права обіймати представницькі посади державного органу виконавчої влади та місцевого самоврядування строком на 3 роки з конфіскацією всього майна, яке є його власністю, та зі спеціальною конфіскацією. 
ОСОБА_11 засуджено за ч. 3 ст. 368 КК України до 6 років позбавлення волі, з позбавленням права обіймати представницькі посади державного органу виконавчої влади та місцевого самоврядування строком на 3 роки з конфіскацією всього майна, яке є його власністю, та зі спеціальною конфіскацією.
Відповідно до ст. 54 КК України обвинувачених ОСОБА_10 та          ОСОБА_11 /кожного/ позбавлено спеціального звання майор міліції.
 
З вироку відносно ОСОБА_10 та ОСОБА_11 вбачається, що згідно до наказу начальника ГУ МВС України в місті Києві № 653 від 23.07.14              ОСОБА_10 призначено на посаду начальника відділення міліції з обслуговування житлових масивів «Позняки» та «Осокорки» Дарницького РУ ГУ МВС України в місті Києві, а згідно до наказу начальника ГУ МВС України в місті Києві № 293 від 29.04.13 ОСОБА_11 призначено на посаду старшого дільничного інспектора Дарницького РУ ГУ МВС України в  м. Києві.
Відповідно до ст. ст. 1, 2 Закону України «Про міліцію» міліція в Україні є державним озброєним органом виконавчої влади, який захищає життя, здоров`я, права і свободи громадян, власність, природне середовище, інтереси суспільства і держави від протиправних посягань, основними завданнями якої є запобігання правопорушенням та їх припинення, виявлення кримінальних правопорушень, участь у розкритті кримінальних правопорушень та ін.
Завданням міліції, у тому числі є: запобігання, припинення та виявлення кримінальних правопорушень та їх протидія.
Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державний захист працівників суду і правоохоронних органів» від 23.12.1993 року відноситься до поняття працівника правоохоронного органу.
Таким чином, ОСОБА_10 , постійно обіймаючи посаду начальника відділення міліції з обслуговування житлових масивів «Позняки» та «Осокорки», а ОСОБА_11 постійно обіймаючи посаду старшого дільничного інспектора Дарницького РУ ГУ МВС України в м. Києві, є працівниками правоохоронного органу, покликаного протидіяти злочинам та являються представником влади і службовими особами.
Так, 29.10.2014, приблизно о 13 годині 15 хвилин, ОСОБА_10 , перебуваючи у власному службовому кабінеті, розташованому третім праворуч від входу на другий поверх приміщення відділу міліції з обслуговування житлових масивів «Позняки» та «Осокорки» Дарницького РУ ГУ МВС України в м. Києві за адресою: м. Київ, вул. Здолбунівська, 3-А, з метою отримання неправомірної вигоди, запросив до вказаного службового кабінету громадянина ОСОБА_12 , від якого отримав неправомірну вигоду у вигляді грошових коштів в сумі 500 гривень однією купюрою, за не притягнення ОСОБА_12 до адміністративної відповідальності за здійснення торгівлі без передбачених законом дозволів, які ОСОБА_12 поклав на робочий стіл ОСОБА_10 та в подальшому, ОСОБА_10 , отримані від громадянина ОСОБА_12 грошові кошти поклав до внутрішньої кишені светру, у який був одягнений.
Крім того, 04.11.2014, приблизно о 13 годині 20 хвилин, ОСОБА_10 , діючи за попередньою змовою із ОСОБА_11 , перебуваючи у власному службовому кабінеті, розташованому третім праворуч від входу на другий поверх приміщення відділу міліції з обслуговування житлових масивів «Позняки» та «Осокорки» Дарницького РУ ГУ МВС України в м. Києві за адресою: м. Київ, вул. Здолбунівська, 3-А, повторно, з метою отримання неправомірної вигоди, запросив до вказаного службового кабінету громадянина ОСОБА_13 , син якого нібито вчинив злочин, передбачений ст. 296 КК України.
Реалізовуючи свій злочинний умисел, спрямований на повторне отримання неправомірної вигоди, ОСОБА_10 обговорив з ОСОБА_13 суму неправомірної вигоди, яку в подальшому останній має передати за не притягнення до кримінальної відповідальності його сина.
У подальшому, перебуваючи у вказаному кабінеті ОСОБА_10 доводячи свій злочинний умисел, спрямований на одержання неправомірної вигоди до кінця, повторно, діючи за попередньою змовою з ОСОБА_11 , отримав від громадянина ОСОБА_13 неправомірну вигоду у вигляді грошових коштів у сумі 2000 гривень, які останній поклав на робочий стіл ОСОБА_10 за не притягнення до кримінальної відповідальності його сина за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 296 КК України.
Після чого, ОСОБА_10 , перебуваючи у власному службовому кабінеті, доводячи спільний злочинний намір, спрямований на отримання неправомірної вигоди до кінця, діючи за попередньою змовою з ОСОБА_11 , повторно передав останньому частину неправомірної вигоди в сумі 1500 гривень.
Крім того, 06.11.2014 приблизно об 11 годині, ОСОБА_10 , перебуваючи у власному службовому кабінеті, розташованому третім праворуч від входу на другий поверх приміщення відділу міліції з обслуговування житлових масивів Позняки та Осокорки Дарницького РУ ГУ МВС України в    м. Києві за адресою: м. Київ, вул. Здолбунівська, 3-А, повторно, з метою отримання неправомірної вигоди, запросив до вказаного службового кабінету громадянин ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , від яких отримав неправомірну вигоду у вигляді грошових коштів в сумі 500 гривень купюрами номіналом по 100 гривень, за не притягнення ОСОБА_14 та ОСОБА_15 до адміністративної відповідальності за здійснення торгівлі без передбачених законом дозволів, які громадянин ОСОБА_14 поклав до робочого блокноту ОСОБА_10 .
Крім того, 10.11.2014, приблизно о 13 годині 15 хвилин, ОСОБА_10 , діючи за попередньою змовою із ОСОБА_11 , перебуваючи у власному службовому кабінеті, розташованому третім праворуч від входу на другий поверх приміщення відділу міліції з обслуговування житлових масивів «Позняки» та «Осокорки» Дарницького РУ ГУ МВС України в м. Києві за адресою: м. Київ, вул. Здолбунівська, 3-А, з метою отримання неправомірної вигоди, запросив до вказаного службового кабінету громадян ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , які нібито вчинили злочини, передбачені ст.ст. 296 та 121 КК України.
Реалізовуючи свій злочинний умисел, спрямований на отримання неправомірної вигоди ОСОБА_10 обговорив з ОСОБА_16 та            ОСОБА_18 суму неправомірної вигоди, яку в подальшому останні мають передати за не притягнення до кримінальної відповідальності.
У подальшому, перебуваючи у вказаному кабінеті ОСОБА_10 доводячи свій злочинний умисел спрямований на одержання неправомірної вигоди до кінця, діючи за попередньою змовою зі        ОСОБА_11 , отримав від громадян ОСОБА_17 та ОСОБА_16 неправомірну вигоду у вигляді грошових коштів у сумі 1000 доларів США, що станом на 29.10.2014 складало 12950 гривень, які ОСОБА_19 поклав на робочий стіл ОСОБА_10 за не притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_16 та ОСОБА_17 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст.ст. 121, 296 КК України.
Після цього, ОСОБА_10 , перебуваючи у власному службовому кабінеті, доводячи спільний злочинний намір, спрямований на отримання неправомірної вигоди до кінця, діючи за попередньою змовою з                    ОСОБА_11 , передав останньому частину неправомірної вигоди в сумі 300 доларів США, що станом на 29.10.14 складало 3885 гривень.
Крім того, 09.02.2015, у період часу з 08 години 38 хвилин до 09 години 46 хвилин, під час проведення обшуку за місцем фактичного проживання            ОСОБА_10 по АДРЕСА_1 , працівниками прокуратури міста Києва, виявлено на вилучено металевий сейф, сірого кольору, який належить ОСОБА_10 .
В подальшому, під час здійснення огляду вмісту вказаного сейфу, працівниками прокуратури міста Києва виявлено та вилучено предмети схожі на бойові припаси у кількості 65 штук з яких 20 штук є боєприпасами до вогнепальної зброї та військової нарізної вогнепальної зброї, які ОСОБА_10 , діючи умисно, незаконно зберігав без передбаченого законом дозволу.
 
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_11 просить скасувати вирок, яким його визнано винним за ч. 3 ст. 368 КК України і закрити кримінальне провадження в цій частині на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КК України за відсутності в діянні складу кримінального правопорушення. 
Своє прохання апелянт обґрунтовує тим, що висновки суду, викладені у вироку, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки докази досліджені під час судового провадження не підтверджують його винуватість в інкримінованому злочині. З досліджених під час судового провадження показань свідків і аудіозаписів подій, наданих стороною обвинувачення, не вбачається причетність саме  ОСОБА_11 до вчинення з ОСОБА_20 злочину, у тому числі його обізнаність про вчинення останнім будь-яких злочинних дій.  
На думку обвинуваченого, згідно обвинувального акту єдиними вагомими доказами його винуватості мали б бути матеріали виконаних у кримінальному провадженні негласних слідчих-розшукових дій /далі – НСРД/, однак такі докази здобуті органом досудового розслідування у спосіб, не передбачений чинним законодавством. Зокрема, походження ухвал Апеляційного суду міста Києва про надання дозволу на здійснення НСРД,не згаданих у відповідному повідомленні апеляційного суду щодо розсекречення таких даних, на думку обвинуваченого, слід вважати сумнівним, а врахування інформації із таких ухвал при оцінці доказів у даному кримінальному провадженні буде нести явно незаконний характер.
Крім того, серед ухвал Апеляційного суду міста Києва наведених у супровідному повідомленні апеляційного суду від 08.12.2016 року міститься лише ухвали №01-6550т/НСД від 12.09.2014 року і №01-6550т/НСД від 12.09.2014 року, які стосуються організації НСРД за особою ОСОБА_20 , а саме аудіо- та відеоконтролю особи в певному місці і зняття інформації з транспортної телекомунікаційної мережі мобільного абоненту. Всі інші дев`ять процесуальних документів стосуються організації НСРД відносно громадянина ОСОБА_21 , обвинувальний акт відносно якого у даному провадженні не зглядався.
При цьому, під час розкриття матеріалів кримінального провадження і на досудовому розслідуванні ухвали Апеляційного суду міста Києва розсекречені не були і відповідно не були розкриті стороні захисту, на відміну від розсекречених протоколів НСРД /аудіо- та відеоконтроль/ у службовому кабінеті ОСОБА_20 , досліджених у судовому засіданні. Такий факт ставить під сумнів повноту матеріалів досудового розслідування, розкритих стороні захисту і являє собою порушення права на захист, оскільки наявність таких матеріалів під час досудового розслідування неминуче могла вплинути як на перебіг самого кримінального провадження, так і на обсяг та зміст обвинувачення.
Також звертає увагу на те, що в судовому засіданні 27.09.2016 року був досліджений документ, а саме постанова від 24.02.2016 року про виділення матеріалів із кримінального провадження №42014100000001034, щодо якої були висунуті і сприйняті судом першої інстанції зауваження про те, що постанова не містить наведених у ній додатків. Таким чином незрозуміло, яким чином і які саме матеріали кримінального провадженні №42014100000001034 були виділені в кримінальне провадження відносно ОСОБА_20 і                  ОСОБА_11 .
Зазначає також про те, що під час здійснення досудового розслідування і в суді не було призначено судової портретної експертизи осіб, які фігурують на відеозаписах, що були в якості доказів приєднані до матеріалів справи. На думку обвинуваченого, відсутність такої експертизи ставить під сумнів твердження про те, що саме ОСОБА_10 , ОСОБА_11 і свідки у даному кримінальному провадженні фігурують на відеозаписах. 
Тому вважає, що обвинувачення відносно нього є безпідставним, а докази здобуті під досудового розслідування у кримінальному провадженні –  недопустимими.
 
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_10 просить скасувати вирок, яким його визнано винним за ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 368, ч. 3 ст. 368 КК України і закрити кримінальне провадження в цій частині на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КК України за відсутності в діянні складу кримінального правопорушення. 
Своє прохання апелянт обґрунтовує тим, що незаконність та необґрунтованість вироку суду першої інстанції полягає у невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотному порушенні вимог кримінального процесуального закону та неправильному застосуванні закону України про кримінальну відповідальність.
Так, суд погодився з кваліфікацією його дій за ч.1 ст. 368 та ч. 3 ст. 368 КК України, за одержання неправомірної вигоди за вчинення дій з використанням наданої йому влади та службового становища, однак такий висновок суду не ґрунтується на законі та не узгоджується з матеріалами кримінального провадження.
Зокрема, суд в порушення вимог ст.ст. 94, 370 КПК України не з`ясував і не зазначив у вироку коло його службових повноважень. На думку обвинуваченого, дослідженими під час судового розгляду доказами не підтверджується, що він, як начальник відділення міліції Дарницького РУ ГУ МВС України в м. Києві, був стороною кримінального провадження і був уповноважений на вчинення будь-яких процесуальних дій чи прийняття будь-яких процесуальних рішень, в тому числі і про притягнення чи не притягнення осіб до кримінальної відповідальності. Тобто, такі дії він не мав можливості вчинити з використанням наданої йому влади чи службового становища ні одноособово, ні за попередньою змовою групою осіб зі старшим дільничним інспектором ОСОБА_11 , який в даному також випадку не є суб`єктом одержання неправомірної вигоди за не притягнення осіб до кримінальної відповідальності.
Також, він не мав повноважень вчиняти або не вчиняти дії з використанням наданої начальнику відділення міліції влади та службового становища щодо притягнення чи не притягнення осіб до адміністративної відповідальності за здійснення торгівлі без передбачених законом дозволів, оскільки із змісту 3-го та 4-го розділів КУпАП вбачається, що він не був службовою особою, уповноваженою розглядати справи про вищевказані адміністративні правопорушення.
Таким чином, суд не дослідивши всебічно та повно всі обставини кримінального провадження, не врахував того, що на посаді начальника відділення міліції з обслуговування житлових масивів « ІНФОРМАЦІЯ_3 » Дарницького РУ ГУ МВС України в м. Києві він не використовував наданої йому влади чи службового становища для не притягнення до адміністративної або кримінальної відповідальності вказаних у вироку осіб, а тому в його діях відсутній склад кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 368,                  ч. 3 ст. 368 КК України.
Крім того, під час судового розгляду допитано лише свідків ОСОБА_16 та ОСОБА_17 по одному з інкримінованих йому епізодів одержання неправомірної вигоди, проте судом, на підтвердження зроблених ним висновків, прийнято за основу чотири протоколи за результатами проведення оперативно-технічних заходів, а саме аудіо- відеоконтролю в його службовому кабінеті та, відповідно, чотири відеозаписи, які визнані належними та допустимими доказами всупереч вимог КПК України.
Згідно зі ст. 270 КПК України аудіо-, відеоконтроль місця може здійснюватися під час досудового розслідування тяжкого або особливо тяжкого злочину і проводиться на підставі ухвали слідчого судді, постановленої в порядку, передбаченому статтями 246, 248, 249 цього Кодексу.
Злочин, передбачений ч.1 ст. 368 КК України, не є тяжким або особливо тяжким, однак суд обґрунтував вину у вчиненні цього злочину лише результатами аудіо-, відеоконтролю. З протоколів за результатами проведення оперативно-технічних заходів вбачається, що аудіо-, відеоконтроль проводився на підставі ухвали слідчого судді Апеляційного суду м. Києва від 03.10.2014, проте цією ухвалою надавався дозвіл не на проведення аудіо-, відеоконтролю, а на іншу негласну слідчу-розшукову дію.
Також звертає увагу на те, що в самих протоколах за результатами оперативно - технічних заходів, які проводились 29.10.2014 і 06.11.2014, йдеться про одержання неправомірної вигоди від невідомих осіб, які займаються торгівлею з рук у невстановлених місцях, у вироку суд вказав, що цими невідомими особами є «як пізніше було встановлено»           ОСОБА_12 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , але жодних доказів на підтвердження таких обставин суд не зазначив, чим порушив вимоги ст. 374 КПК України.
Суд не звернув належної уваги і на те, що всі негласні слідчі (розшукові) дії проводились в іншому кримінальному провадженні №42014100000001034. Постановою про виділення матеріалів досудового розслідування в окреме провадження від 24.02.2015 були виділені не чотири протоколи за результатами проведення оперативно-технічних заходів за завданнями №№18/10- 682т, 18/10-683т від 06.10.2014, на які послався у вироку суд, а три протоколи. Відеозаписи, визнані судом доказами, не виділялися з іншого кримінального провадження взагалі (т. 3 а.п. 129).
Під час судового розгляду суд спочатку констатував, що відеозаписи не оформлені належним чином, а потім зробив суперечливий висновок про можливість використання відеозаписів як доказів.
Суд вказав про відкриття матеріалів стороні захисту при тому, що прокурор не надавав суду відповідного письмового підтвердження, у тому числі і про відкриття обвинуваченому цих відеозаписів. 
Щодо обґрунтовування його вини у вчинені злочину, передбаченого                ч. 1 ст. 263 КК України - зберігання бойових припасів без передбаченого законом дозволу зазначає, що в судовому засіданні допитано слідчого   ОСОБА_22 , який не проводив обшук в його квартирі та огляд сейфу, відповідно давати показання з чужих слів про зберігання бойових припасів не мав права, як і коментувати висновок експерта.
Звертає увагу також на те, що сторона обвинувачення, щоб мати право використовувати самі бойові припаси і висновок експерта по них, як докази у кримінальному провадженні, зобов`язана була після проведення обшуку виконати щодо боєприпасів, не вказаних в ухвалі про дозвіл на обшук, відповідні процесуальні дії для визнання їх речовими доказами, а оскільки подальшого належного процесуального оформлення результатів обшуку не відбулося, то відсутні і підстави визнавати допустимими докази, на які послався у вироку суд по епізоду незаконного зберігання бойових припасів.
Також суд, всупереч вимогам ст.ст. 94, 370 КПК України, не дослідив питання про наявність у нього відповідних дозволів. Зокрема, станом на 09.02.2015 він мав дозвіл на користування не лише мисливською нарізною вогнепальною зброєю, а й дозволи на користування пристроєм для відстрілу гумових куль, пістолетом калібру 9 мм. На час судового засідання він такого дозволу вже не мав і тому надати суду не зміг.
Враховуючи вищевикладене, в ході судового розгляду не було доведено належними та допустимими доказами і те, що в його діях є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України.
Крім того, судом порушено правила підсудності, оскільки зі змісту обвинуваченого акту вбачається, що більш тяжке кримінальне правопорушення вчинено на території Дарницького району м. Києва, а не в Святошинському районі м. Києва.
 
Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинувачених та захисників, які підтримали вимоги апеляційних скарг, пояснення прокурора, який заперечив проти скасування вироку та закриття провадження, провівши судові дебати, заслухавши останнє слово обвинувачених, вивчивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що останні підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.
 
Відповідно до ст.407, ст. 412, ст.415 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок і призначає новий розгляд у суді першої інстанції, якщо в матеріалах провадження відсутній журнал судового засідання або технічний носій інформації, на якому зафіксовано судове провадження в суді першої інстанції.
Згідно з вимогами ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Частина  4 статті 107 КПК України передбачає, що фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження в суді під час судового провадження є обов`язковим.
Зазначені вимоги закону судом першої інстанції належним чином дотримані не були.
В матеріалах кримінального провадження по обвинуваченню ОСОБА_10 та ОСОБА_11 міститься один технічний носій, однак на ньому відсутня частина записів судових засідань, а саме від  10.05.2016, 16.05.2016, 24.05.2016, 30.05.2016, 10.06.2016, 12.07.2016 09.08.2016, 10.10.2016. 
В ході вказаних судових засідань були допитані свідки ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , показання двох з них у вироку відсутні. Крім того, вирішувалося питання про застосування приводу свідків. 
 
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що вирок Святошинського районного суду м. Києва від 06 липня 2017 року, яким ОСОБА_10 та ОСОБА_11 засуджено за ч.1 ст. 263, ч.1 ст. 368, ч.3 ст. 368 КК України, підлягає скасуванню у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції.
Призначаючи новий розгляд в суді першої інстанції суд апеляційної інстанції, відповідно до положень ч. 2 ст. 415 КПК України, не вправі вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність чи недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання, а тому доводи апеляційних скарг обвинувачених підлягають ретельній перевірці при новому розгляді в суді першої інстанції.  
 
Разом з тим доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_10 про непідсудність кримінального провадження Святошинському районному суду  м. Києва суперечать вимогам процесуального законодавства.
Так, відповідно до ст. 32 КПК України кримінальне провадження у разі вчинення декількох кримінальних правопорушень здійснює суд, у межах територіальної юрисдикції якого вчинене більш тяжке правопорушення, а якщо вони були однакові за тяжкістю, - суд, у межах територіальної юрисдикції якого вчинене останнє за часом правопорушення. Тяжкість правопорушення визначається відповідно до вимог ст. 12 КК України, яка передбачає зокрема, що тяжким є злочин, за який передбачене основне покарання у виді позбавлення волі на строк не більше 10 років. 
Як вбачається з обвинувального акту, ОСОБА_10 обвинувачується у вчиненні двох тяжких злочинів, а саме за ч.3 ст. 368 та ч.1 ст. 263 КК України та одного за ч.1 ст. 368 КК України - середньої тяжкості, ОСОБА_11 - у вчиненні тяжкого злочину. 
Останній за часом з інкримінованих обвинуваченим злочинів, був вчинений в межах територіальної юрисдикції Святошинського районного суду м. Києва, а тому порушень правил підсудності колегія суддів не вбачає. 
 
 Керуючись ст. ст. 376, 404, 405,  419 КПК України, колегія суддів –
 
У Х В А Л И Л А:
 
Апеляційні скарги обвинувачених ОСОБА_11 і ОСОБА_10 – задовольнити частково. 
Вирок Святошинського районного суду м. Києва від 06 липня 2017 року скасувати та призначити новий розгляд в кримінальному провадженні по обвинуваченню ОСОБА_10 за ч.1 ст. 263, ч.1 ст. 368, ч.3 ст. 368 КК України та ОСОБА_11 за ч.3 ст. 368 КК України в суді першої інстанції.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.
 
Судді: 
 
__________________              _________________           ___________________
          ОСОБА_2                                ОСОБА_3                           ОСОБА_4