Постанова 
Іменем України       
 
08 травня 2018 року
м. Київ
 
справа № 758/9672/15-ц
 
провадження № 61-4698св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М. (суддя-доповідач),
Курило В. П.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_2,
представник позивача - ОСОБА_3,
відповідач - ОСОБА_4,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на заочне рішення Подільського районного суду м. Києвау складі судді Шаховніної М. О. від 02 березня 2016 року та рішення Апеляційного суду м. Києва у складі колегії суддів: Андрієнко А. М., Заришняк Г. М., Мараєвої Н. Є. від 05 жовтня 2016 року,
 
В С Т А Н О В И В :
 
У серпні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про розірвання договору, стягнення коштів, усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та виселення, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
 
Позовна заява мотивована тим, що 28 січня 2009 року між його матір'ю 
ОСОБА_5 та ОСОБА_4 було укладено договір найму квартири АДРЕСА_1. ІНФОРМАЦІЯ_1 року його мати померла. Після її смерті право власності на вказану квартиру перейшло до нього на підставі свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом від 12 травня 2011 року. Позивач зазначав про те, що він неодноразово звертався до відповідача з приводу звільнення останнім квартири, проте відповідач добровільно звільняти квартиру відмовляється. Крім того, змінив у вказаній квартирі замки.
30 червня 2015 року, 16 серпня 2015 року та 26 серпня 2015 року позивач направляв на адресу відповідача повідомлення про розірвання договору найму, оскільки він має намір проживати у спірній квартирі.
 
Посилаючись на те, що відповідач взяті на себе зобов'язання за договором найму житла не виконує, а саме: з лютого 2015 року не сплачує орендну плату, перешкоджає укладенню договорів з постачальниками послуг, відмовляється надати доступ до квартири та без попередження власника квартири змінив замки, з урахуванням викладеного, та уточнених позовних вимог, ОСОБА_2 просив суд: розірвати договір найму квартири від 28 січня 2009 року, укладений між 
ОСОБА_5 та ОСОБА_4; стягнути з ОСОБА_4 на його користь кошти у розмірі 3 900 грн з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних; визнати                    ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1; усунути перешкоди ОСОБА_2 у користуванні та розпорядженні квартирою шляхом виселення ОСОБА_4; зняти ОСОБА_4 з реєстраційного обліку за спірною адресою.
 
Заочним рішенням Подільського районного суду м. Києва від 02 березня 2016 року позов задоволено частково.
Розірвано договір найму квартири від 28 січня 2009 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 кошти у розмірі 3 900,00 грн.
Визнано ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1.
Зобов'язано усунути перешкоди ОСОБА_2 у користуванні та розпорядженні квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_4
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, виходив із того, що відповідач є наймачем квартири, проте умови договору не виконує, не сплачує орендну плату більше шести місяців, а тому є підстави для його виселення без надання йому іншого житлового приміщення, а також стягнення заборгованості з оплати орендної плати.
 
Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 05 жовтня 2016 року рішення Подільського районного суду м. Києва від 02 березня 2016 року в частині визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловою площею скасовано та в цій частині ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та ухвалюючи в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог у цій частині, апеляційний суд виходив з того, що відповідач мав право на користування орендованою квартирою на підставі цивільно-правової угоди, а не як член сім'ї власника житла і оскільки в разі розірвання договору оренди відповідача було виселено із квартири, отже підстав для визнання його таким, що втратив право користування житлом немає.
 
У жовтні 2016 рокуОСОБА_4 подавдо Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права,просив скасувати рішення судів попередніх інстанцій та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій не надано належної оцінки усім доказам наявним у матеріалах справи.
 
11 травня 2017 року ОСОБА_2, в інтересах якого діє ОСОБА_3, подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, в якому зазначив, що судові рішення є законними і обґрунтованими.
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
01 лютого 2018 року справа передана до Верховного Суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Згідно з частиною 1 статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає без задоволення касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Відповідно до вимог частини 1 статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Судом установлено, що 28 січня 2009 року між ОСОБА_5 (мати позивача) та ОСОБА_4 укладено договір найму квартири № АДРЕСА_1.
ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_5 померла.
На підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченим державним нотаріусом Дев'ятої київської державної нотаріальної контори 
від 12 травня 2011 року, зареєстрованого у реєстрі за № 4-969, спадкоємцем майна ОСОБА_5, а саме: квартири АДРЕСА_1, є ОСОБА_2
Встановлено, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 договір найму вказаної квартири не переукладався та з травня 2011 року сторони продовжували виконувати договір найму, укладений спадкодавцем.
Пунктом 4 договору найму передбачено, що наймодавець має право в присутності наймача перевіряти стан збереження квартири.
Підпунктом 4 пункту 5 визначено, що наймач зобов'язаний своєчасно і в повному обсязі вносити плату за користування житлом, плату за житлово-комунальні послуги, за електроенергію, за телекомунікаційні послуги і за надання послуг кабельного телебачення .
Згідно з пунктом 7 договору найму за користування житлом наймач вносить щомісячну плату у розмірі 300 грн.
Судом установлено, що з лютого 2015 року відповідач не сплачує орендну плату та за період з лютого 2015 року по березень 2016 року утворилась заборгованість у розмірі 3 900,00 грн.
Пунктом 10 договору найму квартири передбачено, що договір найму може бути розірваний за рішенням суду на вимогу наймодавця у разі необхідності використання житла для проживання самого наймодавця та членів його сім'ї. Наймодавець повинен повідомити наймача про розірвання договору не пізніше ніж за 2 місяці.
Встановлено, що 30 червня 2015 року, 26 серпня 2015 року позивачем направлялися на адресу орендованого місця проживання орендаря ОСОБА_4 повідомлення про розірвання договору найму у зв'язку із тим, що ОСОБА_2 має намір проживати у спірній квартирі.
 
Частиною другою пункту 1 статті 825 ЦК України визначено, що договір найму житла може бути розірваний за рішенням суду на вимогу наймодавця у разі невнесення наймачем плати за житло за шість місяців, якщо договором не встановлений більш тривалий строк, а при короткостроковому наймі - понад два рази.
 
Статтею 826 ЦК України встановлено, що у разі розірвання договору найму житла наймач та інші особи, які проживали у помешканні, підлягають виселенню з житла на підставі рішення суду, без надання їм іншого житла.
 
Таким чином, розглядаючи позов ОСОБА_2, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (стаття 212 ЦПК України 2004 року), з урахуванням встановлених обставин і вимог (статей 10, 60 ЦПК України 2004 року), встановивши, що відповідач більше шести місяців орендну плату, передбачену договором найму, який був пролонгований після смерті орендодавця, не сплачував та з урахуванням того, що він був попереджений орендодавцем за два місяці до виселення про розірвання договору оренди, дійшов обґрунтованого висновку про розірвання договору оренди та виселення відповідача із спірної квартири.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині задоволення вимог щодо визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом та ухвалюючи в цій частині нове рішення, апеляційний суд, дійшов правильного висновку про те, що відсутні підстави для задоволення цієї вимоги, оскільки відповідач мав право на користування орендованою квартирою на підставі цивільно-правової угоди, а не як член сім'ї власника житла.
 
Розглядаючи даний спір, суди обґрунтовано вирішили його з дотриманням вимог норм процесуального права, керуючись частиною 5 статті 74 ЦПК України                           2004 року, згідно з якою у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. З урахуванням того, що судові повістки та копії оскаржуваного рішення направлялися ОСОБА_4 за адресою його місця реєстрації, яка зазначена у позовній заяві та була підтверджена на запит суду до відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в м. Києві у відповідності до вимог частини 3 статті 122 ЦПК України 2004 року, доводи ОСОБА_4 про неповідомлення про час і місце судових розглядів справи, а також не направлення йому судами копій рішення - безпідставні. 
 
Наведенні в касаційній скарзі доводи Верховним Судом відхиляються, оскільки судами першої та апеляційної інстанцій правильно застосовано до спірних правовідносин норми матеріального права та не порушено норми процесуального права. 
Зазначені висновки відповідають установленим обставинам справи та нормам матеріального права, а доводи, викладені ОСОБА_4 у касаційній скарзі, цих висновків не спростовують.
 
Враховуючи те, що спір по суті судами першої та апеляційної інстанцій вирішено правильно і законно, а рішення не може бути скасоване з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України), колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення.
 
Керуючись статтями 389, 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палатиКасаційного цивільного суду
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.
 
Заочне рішення Подільського районного суду м. Києва від 02 березня 2016 року у нескасованій частині та рішення Апеляційного суду м. Києва від 05 жовтня                      2016 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                            М. Є. Червинська
Судді:                                                                                      Н. О. Антоненко
В.І. Журавель
                                                                                       В.М. Коротун
В.П. Курило