Постанова
Іменем України
 
26 червня 2018 року
м. Київ
 
справа № 757/30447/15-ц
провадження № 61-6183 св 18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Стрільчука В. А.,
суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Ступак О. В., Усика Г. І. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач - Державна іпотечна установа, 
відповідачі - ОСОБА_2, ОСОБА_3,
представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_4,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 на заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 14 квітня 2016 року у складі судді Новака Р. В. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 08 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Пікуль А. А., Гаращенка Д. Р., Невідомої Т. О.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У серпні 2018 року Державна іпотечна установа звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.
 
На обгрунтування позовних вимог зазначила, що 13 жовтня 2011 року між Публічним акціонерним товариством «Енергобанк» (далі - ПАТ «Енергобанк») та ОСОБА_2 укладено договір про іпотечний кредит № 11/2011-Д (далі - договір про іпотечний кредит), за умовами якого банк надав відповідачеві кредит у розмірі 975 000,00 грн, з кінцевим терміном повернення 13 жовтня 
2026 року, зі сплатою 14,5 процентів річних. Того ж дня, на забезпечення виконання ОСОБА_2 зобов'язань за договором про іпотечний кредит, між ПАТ «Енергобанк», ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір поруки 
№ 11/2011-Д/П. 
 
01 грудня 2011 року між ПАТ «Енергобанк» та Державною іпотечною установою укладено договір відступлення права вимоги № 186/11, відповідно до якого 
ПАТ «Енергобанк» передав Державній іпотечній установі всі права вимоги за договором про іпотечний кредит, іпотечним договором, договором поруки. Відповідачі порушили умови договору та станом на 12 серпня 2015 року мають прострочену заборгованість у розмірі 962 276,00 грн, з яких: основна сума боргу - 899 229,36 грн; нараховані відсотки - 49 372,79 грн; пеня за прострочення сплати кредитних коштів - 4 639,77 грн; інфляційні втрати - 9 034,08 грн. 
 
Посилаючись на наведене, позивач просив стягнути солідарно з 
ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь Державної іпотечної установи заборгованість за договором у розмірі 962 276,00 грн та судові витрати.
 
Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 14 квітня 2016 року позов Державної іпотечної установи задоволено.
 
Стягнуто солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь Державної іпотечної установи заборгованість в розмірі 962 276,00 грн.
 
Стягнуто з ОСОБА_2, ОСОБА_3 в рівних частках на користь Державної іпотечної установи витрати на оплату судового збору в розмірі 3 654,00 грн.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позовні вимогиДержавної іпотечної установипідтверджені відповідними доказами, а тому підлягають задоволенню. 
 
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 30 серпня 2017 року заяву представника ОСОБА_2 - ОСОБА_5 про скасування заочного рішення Печерського районного суду м. Києва від 14 квітня 2016 року залишено без задоволення.
 
Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 08 листопада 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_6 відхилено, а рішення Печерського районного суду м. Києва від 14 квітня 2016 року залишено без змін.
 
Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з обгрунтованості висновку суду першої інстанції про порушення відповідачами передбаченого договором порядку погашення заборгованості. Крім того, суд апеляційної інстанції, врахувавши доводи апеляційної скарги щодо поєднання боржника і кредитора в особі ОСОБА_2, дійшов висновку, що існує два різних зобов'язання, по одному з яких ОСОБА_2 є боржником Державної іпотечної установи, а у іншому він є кредитором ПАТ «Енергобанк», а тому відсутні правові підстави для застосування у даному спорі положень статті 
606 ЦК України.
 
У листопаді 2017 року до суду касаційної інстанції надійшла касаційна скарга 
представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4, у якій заявник просив скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 14 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 08 листопада 2017 року, направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції. 
 
Касаційна скарга обгрунтована тим, що суди попередніх інстанцій не врахували та не надали оцінку факту неналежного повідомлення ОСОБА_2 про судове засідання, що порушує його процесуальні права. В порушення вимог статті 
169 ЦПК України 2004 року суд, не відклав розгляд справи 14 квітня 2016 року у зв'язку з неявкою відповідачів, які не були належним чином повідомлені про місце, дату та час розгляду справи, а ухвалив заочне рішення. 
 
Крім того, зазначав, що після укладення між «Daliahill Corporation LTD» (Даліахілл Корпорейшн ЛТД) та ОСОБА_2 договору про відступлення права вимоги, останній став кредитором ПАТ «Енергобанк» за грошовою вимогою в розмірі 
996 030,32 грн, а тому відповідно до статті 606 ЦК України відбулося поєднання боржника та кредитора в одній особі, наслідком якого є припинення зобов'язання за договором про іпотечний кредит.
 
У березні 2018 року до суду касаційної інстанції надійшов відзив на касаційну скаргу від Державної іпотечної установи, у якому вона просила касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, з посиланням на те, що оскаржувані рішення є законними та обгрунтованими. Заявник вказував на те, що суди попередніх інстанцій повно і всебічно з'ясували обставини справи та дійшли правильних висновків про задоволення позовних вимог у зв'язку з порушенням відповідачами зобов'язань за договором про іпотечний кредит. Безпідставними вважав і посилання заявника на неналежне повідомлення відповідачів про місце, дату та час судового засідання та ухвалення заочного рішення, оскільки суд повідомляв відповідачів за їх останнім відомим місцем реєстрації.    
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня 
2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» 
ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
За змістом частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Установлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення попередніх інстанцій ухвалені з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги висновки судів попередніх інстанцій не спростовують.
 
Судами попередніх інстанцій установлено, що 13 жовтня 2011 року між 
ПАТ «Енергобанк» та ОСОБА_2 укладено договір про іпотечний кредит 
№ 11/2011-Д, за умовами якого банк надав відповідачеві кредит у розмірі 
975 000,00 грн, з кінцевим терміном його повернення 13 жовтня 2026 року, із сплатою 14,5 процентів річних. 
 
В забезпечення виконання відповідачем ОСОБА_2 зобов'язань за договором про іпотечний кредит, 13 жовтня 2016 року між ПАТ «Енергобанк», ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладено договір поруки № 11/2011-Д/П.
 
01 грудня 2011 року між ПАТ «Енергобанк» та позивачем Державною іпотечною установою укладено договір відступлення права вимоги № 186/11, відповідно до згідно якого ПАТ «Енергобанк» передав позивачу всі права вимоги за договором про іпотечний кредит, іпотечним договором, договором поруки. 
 
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.
 
Згідно із статями 525 та 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов'язання не допускається.
 
Відповідно до змісту статей 610, 612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.
 
Судом першої інстанції встановлено, що відповідачами умови договору належним чином не виконувались, а тому станом на 12 серпня 2015 року вони мають прострочену заборгованість у розмірі 962 276,00 грн, з яких: основна сума боргу - 899 229,36 грн; нараховані відсотки - 49 372,79 грн; пеня за прострочення сплати кредитних коштів - 4 639,77 грн; інфляційні втрати - 
9 034,08 грн.
 
Факт наявності заборгованості відповідачів належно перевірено та оцінено судами попередніх інстанцій, їх висновки про порушення відповідачами умов договору грунтуються на матеріалах справи та правильному застосуванні норм матеріального права.
 
Доводи касаційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що регулюють порядок ухвалення заочного рішення, а саме щодо неналежного повідомлення відповідачів про місце, дату та час розгляду справи, у зв'язку з чим суд зобов'язаний був відкласти розгляд справи, а не ухвалювати заочне рішення є безпідставними, оскільки вони викликалися в судові засідання за адресою їх місця реєстрації, зазначеною у матеріалах справи, що підтверджується повернутими з причин закінчення встановленого строку зберігання рекомендованими повідомленнями. 
 
Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_7 була присутня у судовому засіданні під час апеляційного розгляду справи, а тому не була позбавлена можливості надати належні та допустимі докази на підтвердження заперечень на позов.
 
Щодо доводів касаційної скарги про не урахування судами попередніх інстанції припинення зобов'язань боржника за іпотечним договором у зв'язку з поєднанням його і кредитора в одній особі, колегія суддів зазначає наступне.   
 
За змістом статті 606 ЦК України зобов'язання припиняється поєднанням боржника і кредитора в одній особі.
 
Відповідно до договору про відступлення права вимоги від 26 січня
2015 року, укладеного між компанією «Daliahill Corporation LTD» (Даліахілл Корпорейшн ЛТД) (далі - компанія) та ОСОБА_2 (на який заявник посилався у касаційній скарзі), відповідач є кредитором ПАТ «Енергобанк» за договором про розрахункове-касове обслуговування рахунку № НОМЕР_1 на суму 63 000 доларів США, що за курсом Національного банку України на дату відступлення права вимоги становило 996 030,32 грн 
 
У справі, що є предметом касаційного перегляду, вирішується спір про стягнення заборгованості за договором про іпотечний кредит №11/2011-Д від 
13 жовтня 2011 року, у якому кредитором на суму 962 276,00 грн. є Державна іпотечна установа, а боржником - ОСОБА_2 Заміна первісного кредитора - ПАТ «Енергобанк» у вищезазначеному зобов'язанні відбулася у грудні 2011 року.
 
Таким чином, мають місце два різні зобов'язання, у одному з яких ОСОБА_2 є божником Державної іпотечної установи, а в іншому кредитором 
ПАТ «Енергобанк», а тому відхиляючи апеляційну скаргу представника 
ОСОБА_2 - ОСОБА_6, апеляційний суд обгрунтовано зазначив про відсутність правових підстав для припинення зобов'язання за іпотечним договором з підстав, передбачених статтею 606 ЦК України (поєднанням боржника і кредитора в одній особі).
 
Інші доводи касаційної скарги не впливають на законність та обгрунтованість рішення судів попередніх інстанцій, фактично зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. 
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Аналізуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що судами першої та апеляційної інстанції правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам, а тому касаційна скарга не підлягає задоволенню.
 
Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
 
Ураховуючи те, що ухвалою Верховного Суду від 14 лютого 2018 року зупинено виконання заочного рішення Печерського районного суду м. Києва від 14 квітня 2016 року до закінчення касаційного провадження у справі, виконання цього судового рішення підлягає поновленню.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 415, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 залишити без задоволення.
 
Заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 14 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 08 листопада 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання заочного рішення Печерського районного суду м. Києва від 14 квітня 2016 року.
 
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий:                                                                        В. А. Стрільчук
Судді:                                                                                             В. О. Кузнєцов
А. С. Олійник
                                                                                              О.В. Ступак 
Г. І. Усик