Постанова
Іменем України
 
15 серпня 2018 року
м. Київ
 
справа № 486/1226/16-ц  
 
провадження № 61-22841св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:  
головуючого – Висоцької В. С.,
суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Штелик С. П. (суддя-доповідач) 
 
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1,  
відповідач – ОСОБА_2,  
 
розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 07 квітня 2017 року у складі судді Волкової О. І. та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 31 травня 2017 року у складі суддів: Ямкової О. О., Колосовського С. Ю., Локтіонової О. В., 
 
В С Т А Н О В И В :
У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання непрацездатної дружини.
Позов мотивовано тим, що вони з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі з 24 грудня 1988 року, який розірвано рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області 23 березня 2016 року. Від шлюбу сторони мають двох дітей. 
Після розірвання шлюбу ОСОБА_1 пройшла медичне обстеження та у неї діагностували онкологічне захворювання, внаслідок чого у червні 2016 року їй здійснено хірургічне втручання та 28 жовтня 2016 року встановлена третя група інвалідності. Вказувала, що з цього часу вона не працює, отримує пенсію, коштів на проживання та медичне лікування не вистачає, тому вона потребує матеріальної допомоги, яку може надати їй відповідач як колишній чоловік, який працює та отримує постійний заробіток.
Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_1 просила стягнути з відповідача на її утримання аліменти у розмірі ј частини його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з дня звернення до суду на весь час встановлення інвалідності.   
Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області                            від 07 квітня 2017 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на її утримання у розмірі 1/6 частини від усіх видів заробітку, щомісячно, починаючи з 15 листопада 2016 року і протягом усього строку інвалідності ОСОБА_1 Вирішено питання про судові витрати. Рішення суду у межах суми платежу за один місяць допущено до негайного виконання. 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що наявні всі підстави, передбачені статтями 75, 76 СК України, для стягнення з відповідача аліментів на користь колишньої дружини. Враховуючи тяжке матеріальне становище позивача, її стан здоров’я та доходи, матеріальне становище відповідача, який є працездатною особою, суд вважав за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на її утримання у розмірі 1/6 частини з усіх видів доходу щомісячно. 
Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 31 травня 2017 року рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області                            від 07 квітня 2017 року залишено без змін. 
Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції вірно виходив із того, що після розірвання шлюбу протягом одного року                    ОСОБА_1 стала непрацездатною і потребує матеріальної допомоги, оскільки її доходи не забезпечують їй прожиткового мінімуму, встановленого законом, а відповідач має можливість надати колишній дружині таку допомогу.   
У касаційній скарзі, поданій у липні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу апеляційного суду та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанції не взяли до уваги те, що право на утримання (аліменти) має непрацездатна особа, яка не забезпечена прожитковим мінімумом. Ураховуючи доходи позивача вона не може вважатися особою, яка потребує матеріальної допомоги. Крім того, суди попередніх інстанцій у порушення норм процесуального права позбавили відповідача можливості надати докази у справі та довести ті обставини, на які він посилався як на підставу своїх заперечень, що унеможливило встановлення фактичних обставин справи. 
У запереченні на касаційну скаргу ОСОБА_1 вказує, що посилання відповідача на порушення судами норм матеріального та процесуального права є надуманими та не відповідають дійсності. Обґрунтування порушення судами норм матеріального права зводяться до неправильного тлумачення закону. Судами було досліджено матеріальний стан сторін у справі та встановлено, що позивач, яка отримує пенсію та допомогу по безробіттю, потребує матеріальної допомоги, а відповідач у свою чергу має можливість та зобов’язаний надавати таку допомогу.  
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 жовтня 2017 року справу призначено до судового розгляду.  
14 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов’язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
 
За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню. 
 
Суди установили, що з 24 грудня 1988 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області розірвано 23 березня 2016 року. 
Від шлюбу сторони мають двох дітей: повнолітнього сина ОСОБА_3,                ІНФОРМАЦІЯ_1, та неповнолітнього сина ОСОБА_4,              ІНФОРМАЦІЯ_2. 
Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 19 січня 2017 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, у розмірі 1/6 частини з усіх видів її заробітку, але не менше              30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно починаючи з 19 грудня 2016 року і до повноліття дитини.    
На час перебування у шлюбі ОСОБА_1 не мала тяжких захворювань, була працездатною та з січня 2016 року працювала прибиральницею в кафе «ІНФОРМАЦІЯ_3» у фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 
У червні 2016 року ОСОБА_1 знаходилася на стаціонарному лікування, де у неї діагностовано онкологічне захворювання та здійснено оперативне хірургічне втручання. 
Згідно довідки МСЕК від 28 жовтня 2016 року ОСОБА_1 встановлена третя група інвалідності за загальним захворюванням строком до                           01 листопада 2017 року. 
За положеннями частини другої статті 75 СК України право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу.
Згідно із частинами третьої, четвертою статті 75 СК України непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом І, ІІ чи ІІІ групи. Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Частинами першою та другою статті 76 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права особи на утримання, яке виникло у неї за час шлюбу. Після розірвання шлюбу особа має право на утримання, якщо вона стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу і потребує матеріальної допомоги і якщо її колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу.
Аналіз указаних норм матеріального права дає підстави для висновку, що  аліментні зобов’язання на утримання одного з подружжя можуть бути призначені за наявності юридичних складових – сукупності певних умов, а саме: перебування в зареєстрованому шлюбі або у фактичних шлюбних відносинах після розірвання шлюбу (стаття 76 СК України); непрацездатність одного з подружжя; потреба в матеріальній допомозі; нижчий від прожиткового рівень матеріального забезпечення.
 
Таким чином право на утримання (аліменти) має непрацездатна особа, яка  не забезпечена прожитковим мінімумом.
Вказаний висновок викладений у постановах Верховного Суду України                     від 13 квітня 2016 року у справі № 6-3066цс15 та від 16 серпня 2017 року у справі № 6-1111цс17. 
Установлено, що на час звернення до суду із позовом позивач не працює, отримує пенсію у розмірі 1 247 грн та перебуває на обліку як безробітна в Южноукраїнському міському центрі зайнятості, де отримує допомогу у розмірі 1 160 грн.   
Відповідач ОСОБА_2 працює у відокремленому підрозділі Державного підприємства Національної атомної енергогенеруючої компанії «Южно-Українська АЕС», де його середня заробітна плата становить 14 954 грн                  04 коп., перебуває на обліку в Южноукраїнському об’єднаному управлінні Пенсійного фонду України Миколаївської області та отримує пенсію на пільгових умовах з 22 січня 2012 року в розмірі 6 746 грн 18 коп.  
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на                      2017 рік» визначено на 2017 рік прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, з 01 січня 2017 року – 1 247 грн, з 01 травня – 1 312 грн, з грудня – 1 373 грн. 
 
Таким чином, ОСОБА_1 отримує пенсію по інвалідності в розмірі, що забезпечує її прожитковий мінімум, встановлений законом для осіб, які втратили працездатність, та отримує допомогу як безробітна, а тому колегія суддів дійшла висновку про те, що доходи позивача були вищими від прожиткового мінімуму, встановленого законом, та її не можна вважати особою, яка потребує матеріальної допомоги в розумінні частини четвертої статті 75 СК України. 
Частинами першою, третьою статті 412 ЦПК Українивстановлено, що підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухваленням нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Під час вирішення справи суди попередніх інстанцій неправильно застосували норми статті 75 СК України, що призвело до неправильного вирішення справи та відповідно до статті 412 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених у справі судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій. 
Оскільки фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, повно і всебічно встановлені судами на підставі доказів, досліджених у судовому засіданні, касаційний суд дійшов висновку про ухвалення нового рішення про відмову в позові. 
З урахуванням викладеного та керуючись статтями 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.   
Рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 07 квітня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 31 травня 2017 року скасувати. 
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання непрацездатної дружини відмовити.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                          В. С. Висоцька
 
Судді:                                                                      А. О. Лесько
 
                                                                             С. Ю. Мартєв 
 
                                                                               В. В. Пророк 
 
                                                                             С. П. Штелик