ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2018 року 
м. Київ

Справа №  917/1862/16 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:          Краснова Є.В. - головуючого, Мачульського Г.М., Кушніра І.В.,

розглянувши в письмовому провадженні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Аршиця" на постанову Харківського апеляційного господарського суду від 03.04.2017 та рішення Господарського суду Полтавської області від 24.01.2017 у справі 

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ДВ Транс" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Аршиця" про стягнення 220 970, 18 грн, 

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Товариство з обмеженою відповідальністю "ДВ Транс" (далі - ТОВ "ДВ Транс") звернулося до Господарського суду Полтавської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Аршиця" (далі - ТОВ "Агрофірма "Аршиця") про стягнення 220 970,18 грн заборгованості за договором про надання послуг по перевезенню вантажів від 23.06.2016 № 1/23-06-2016. 

Позов мотивовано неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань щодо оплати наданих послуг за договором від 23.06.2016 № 1/23-06-2016.

Рішенням Господарського суду Полтавської області від 24.01.2017 (суддя Тимощенко О.М.), залишеним без змін постановою колегії суддів Харківського апеляційного господарського суду від 03.04.2017 у складі: Гребенюк Н.В., Білецька А.М., Медуниця О.Є., позов задоволено частково, стягнуто з ТОВ "Агрофірма "Аршиця" на користь ТОВ "ДВ Транс" 220 000 грн боргу, 3 214,95 грн витрат по сплаті судового збору. В частині стягнення 970,18 грн провадження у справі припинено. 

Судові рішення мотивовано обґрунтованістю та доведеністю позовних вимог.

Короткий зміст вимог касаційної скарги
ТОВ "Агрофірма "Аршиця" у касаційній скарзі просить рішення та постанову попередніх судових інстанцій скасувати в частині задоволення позовних вимог, прийняти нове рішення, яким відмовити у стягненні з ТОВ "Агрофірма "Аршиця" заборгованості у сумі 220 000 грн.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Скарга мотивована неправильним застосуванням та порушенням судами норм чинного законодавства, зокрема статей 610, 611 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), а також неправильністю висновків судів про неможливість припинення зобов'язань за договором шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог.

Доводи, за якими суд касаційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої та апеляційної інстанцій
Відповідно до частин 1, 2 статті 300 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Переглянувши у касаційному порядку на підставі встановлених фактичних обставин справи судові рішення, враховуючи визначені ГПК України межі такого перегляду, суд касаційної інстанції виходить із наступного.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що між ТОВ "Агрофірма "Аршиця" (замовник) та ТОВ "ДВ ТРАНС" (виконавець) укладено договір № 1/23-06-2016 від 23.06.2016 про надання послуг по перевезенню вантажів, згідно п. 1.1 якого в порядку та на умовах, визначених цим договором, виконавець бере на себе зобов'язання доставити автомобільним транспортом довірений йому замовником вантаж (згідно із товарно-транспортною накладною форма 1-ТН або іншої форми, яка містить всі обов'язкові реквізити визначені законодавством для ТТН) з місця відправлення до пункту призначення по маршруту, вказаному замовником, видати вантаж уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а замовник бере на себе зобов'язання сплатити плату за перевезення вантажу.

Вартість послуг за цим договором встановлюється згідно додатку № 2 до даного договору та сплачується у строк передбачений п. 3.4. даного договору. Вартість відстаней перевезення встановлюються в додатку № 2 до даного договору, у випадку відсутності або невідповідності встановленої відстані в додатку № 2 до даного договору, обраховується фактично пройдена відстань, відповідно до даних GPS трекера, встановленого замовником (п. 3.1 договору).

Пунктом 3.4. договору передбачено, що оплата послуг за цим договором здійснюється замовником протягом 10-ти робочих днів після підписання сторонами акту прийому-передачі наданих послуг та надання виконавцем замовнику рахунка - фактури.

Судами встановлено, що позивачем було здійснено перевезення сільськогосподарської продукції замовника на загальну суму 1 061 962,81 грн, що підтверджується актом про надання послуг № 1АР00007483 від 16.09.2016, актом про надання послуг № 1АР00007776 від 26.09.2016, реєстром товарно-транспортних накладних до вищезазначених актів. 

Позивачем було надано відповідачу для оплати наданих послуг рахунки-фактури № СФ-00041 від 16.09.2016 на суму 427 724,38 грн та № СФ-00043 від 27.09.2016 на суму 634 238,43 грн, всього на суму 1 061 962,81 грн.

Відповідач частково виконав свої зобов'язання за спірним договором та сплатив вартість наданих послуг по перевезенню вантажу в сумі 840 992,63 грн, що підтверджується платіжними дорученнями № 35096 від 20.09.2016 на суму       426 754,20 грн та № 35774 від 29.09.2016 на суму 414 238,43 грн. Заборгованість склала 220 970,18 грн, яку позивач і просить стягнути з відповідача. 

Колегія суддів зазначає, що згідно положень частини 1 статті 909 ЦК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Відповідно до статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 193 Господарського кодексу України (далі - ГК України) передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до статті 629 ЦК України, договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Згідно частини 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Судами встановлено наявність заборгованості відповідача перед позивачем за договором про надання послуг по перевезенню вантажів в розмірі 220 970,18 грн. Разом з тим, після порушення провадження у справі відповідач платіжним дорученням № 38771 від 28.11.2016 перерахував позивачу 970,18 грн в рахунок погашення боргу за договором № 1/23-06-2016 від 23.06.2016, тому суд першої інстанції, з яким погодилась апеляційна інстанція, правомірно припинив провадження у справі в цій частині на підставі пункту 1-1 статті 80 ГПК України (в редакції, яка була чинною до 15.12.2017) та стягнув 220 000 грн.

З урахуванням викладеного та встановлених обставин справи, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про наявність підстав для задоволення позову в частині стягнення 220 000 грн та припинення провадження в частині 970,18 грн.

Аргумент скаржника про те, що ним до позивача були застосовані оперативно-господарські санкції, передбачені договором, що полягало у односторонній відмові від оплати за надані послуги до сплати виконавцем штрафних санкцій у сумі 220 000 грн, а оскільки штрафні санкції не були сплачені, то останні відповідно до повідомлень від 10.11.2016 № 2107 та 09.12.2016 були зараховані в рахунок вартості наданих позивачем послуг, як було передбачено попередньо позивачем і відповідачем у договорі, а отже заборгованість відповідача перед позивачем відсутня, не приймається до уваги з огляду на таке.

Відповідно до статті 601 ЦК України зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Заява однієї сторони про зарахування зустрічної однорідної вимоги є одностороннім правочином, який має наслідком припинення зобов'язань. Якщо друга сторона вважає, що заява першої сторони є нікчемним правочином, а відтак не припиняє зобов'язання (наприклад, за відсутністю зобов'язання другої сторони або в разі недопустимості зарахування зустрічних вимог згідно з частинами четвертою, п'ятою статті 203 Господарського кодексу України, статтею 602 Цивільного кодексу України), то друга сторона вправі звернутися до суду з позовом про примусове виконання зобов'язання першою стороною в натурі або про застосування інших способів захисту, встановлених законом.

Вимоги, які можуть підлягати зарахуванню, мають відповідати таким умовам: бути зустрічними (кредитор за одним зобов'язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов'язанням є кредитором за другим); бути однорідними (зараховуватися можуть вимоги про передачу речей одного роду, у зв'язку з чим зарахування як спосіб припинення зазвичай застосовується до зобов'язань по передачі родових речей, зокрема грошей); строк виконання щодо таких вимог настав, не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги.

Зустрічні вимоги мають бути однорідними за своєю юридичною природою та матеріальним змістом, тобто мати однорідний предмет. При цьому, характер зобов'язань, їх мета, зміст та види при зарахуванні не мають значення. Однорідність цих вимог випливає із їх юридичної природи і матеріального змісту
В даному випадку, як встановлено судами, вимоги про стягнення суми основного боргу та вимоги про сплату штрафу не є однорідними за своєю юридичною природою та матеріальним змістом.

Крім того, умовою, за наявності якої можливе припинення зобов'язання зарахуванням, є ясність вимог, коли між сторонами немає спору відносно характеру зобов'язання, його змісту, умов виконання.

Позивачем відповідачу було направлено відповідь від 25.10.2016 № 35 на претензію, в якій повністю відмовлялося у задоволенні претензії № 1 від 11.10.2016 про сплату штрафу в сумі 220 000,00 грн, тобто ця сума не є безспірною.

Крім того, судами взято до уваги пункт 1.14 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", яким передбачено, що вимоги про сплату пені та передбачених частиною другою статті 625 ЦК України інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошових зобов'язань хоча й мають грошовий характер, але за своєю правовою природою не є основним зобов'язанням, а є заходом відповідальності за порушення зобов'язань, й відтак ці вимоги не можуть бути зараховані як зустрічні в порядку статті 601 ЦК України.

З огляду на викладене, постанова апеляційної інстанції та рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позову відповідають нормам чинного законодавства і мають бути залишені без змін.

Судові витрати.
Судовий збір за подання касаційної скарги в порядку статті 129 ГПК України покладається на скаржника.

Керуючись статтями 300, 301 306, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Аршиця" залишити без задоволення.

2. Постанову Харківського апеляційного господарського суду від 03.04.2017 та рішення Господарського суду Полтавської області від 24.01.2017 у справі                 № 917/1862/16 залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                 Є. Краснов

Судді                                                                                                    Г. Мачульський
                                                                                                    
                                                                                                    І. Кушнір