Постанова
Іменем України
 
30 травня 2018 року
м. Київ
 
справа № 481/841/16-ц
провадження № 61-9190св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого - Висоцької В. С.,
суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Фаловської І. М.,  Штелик С. П. (суддя-доповідач),  
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1,
відповідач -  публічне акціонерне товариство «Державна продовольчо-зернова корпорація України»,
представник відповідача - заступник голови правління публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» - Сень О. В., 
 
розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України», в особі заступника голови правління публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» - Сень О. В., на рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 05 жовтня 2016 року в складі судді Уманської О. В. та рішення апеляційного суду Миколаївської області від 24 листопада 2016 року в складі суддів: Данилової О. О., Лівінського І. В., Коломієць В. В.,  
 
В С Т А Н О В И В :
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (далі - Цивільний процесуальний кодекс України), у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
У липні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» (далі - ПАТ «ДПЗКУ») про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, визнання недійсними та такими, що погіршують становище умови праці за контрактом. 
 
В обґрунтування позовних вимог зазначав, що рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 09 вересня 2014 року         відповідача ПАТ «ДПЗКУ» «Новополтавський елеватор» зобов'язано поновити позивача ОСОБА_1 на роботі на посаді директора філії цього товариства та сплатити невиплачену заробітну плату і середній заробіток за час вимушеного прогулу.  
 
В зв'язку з не виконанням посадовими особами ПАТ «ДПЗКУ» рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 09 вересня 2014 року до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань за                                      № 12015100060005416 внесено відомості за ознаками кримінального правопорушення , передбаченого частиною першою статті 382 КК України.
 
03 лютого 2016 року наказом №59-К «Про поновлення на роботі ОСОБА_1» позивача було поновлено на роботі, однак керівник товариства, в порушення статуту товариства, положення про філію, статті 23 КЗпП України поновив на роботі ОСОБА_1 за контрактом. При цьому позивачу ОСОБА_1 не надано його екземпляру контракту та не виконано вимог пункту 7.2. положення «Про філію ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України «Новополавський елеватор» від 18 листопада 2011 року № 180, не надано довіреності ОСОБА_1 для виконання посадових повноважень як директора філії, позбавивши останнього можливості реально приступити до виконання своїх обов'язків. Крім того, в порушення статей 9, 23 КЗпП України відповідач визначив строк, на який укладений зазначений контракт, чим погіршив умови праці ОСОБА_1 порівняно з діючим законодавством України. 
 
Крім того зазначено, що вищезазначений контракт підписано сторонами                04 лютого 2016 року без попередження ОСОБА_1 про зміну істотних умов праці не пізніше, ніж за два місяці.
 
05 лютого 2016 року відповідачем було видано наказ №65-К про відсторонення від роботи ОСОБА_1, який визнаний в судовому порядку незаконним. Крім того, відповідно до відповіді Головного Управління Держпраці у Київській області від 21 березня 2016 року на посадових осіб ПАТ «ДПЗКУ» накладено адміністративні стягнення через незаконне відсторонення позивача від роботи.
 
24 червня 2016 року відповідачем прийнято наказ № 414-К «Про звільнення ОСОБА_1» у зв'язку із закінченням строку дії контракту. 28 липня 2016 року           ОСОБА_1, перебуваючи на лікарняному, отримав наказ про його звільнення.
 
Посилаючись на зазначене, позивач просив суд визнати незаконним та скасувати наказ ПАТ «ДПЗКУ» від 24 червня 2016 року №65-К «Про звільнення ОСОБА_1», поновити позивача на посаді директора філії ПАТ «ДПЗКУ» «Новополтавський елеватор», а крім того визнати недійсними умови праці за контрактом № 98 від 04 лютого 2016 року, і такими, що погіршують становище позивача порівняно з чинним законодавством та укладеним на невизначений строк.  
 
Рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 05 жовтня 2016 року позов ОСОБА_1 до ПАТ «ДПЗКУ» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, визнання недійсними умов праці за контрактом, як такими що погіршують становище працівника порівняно з чинним законодавством задоволено. 
Визнано недійсними умови праці за контрактом № 98 від 04 лютого 2016 року, та такими, що погіршують становище ОСОБА_1 порівняно з чинним законодавством та укладеним на невизначений строк. 
Визнано незаконним та скасовано наказ ПАТ «ДПЗКУ» від 24 червня              2016 року № 65-К «Про звільнення ОСОБА_1» та поновлено ОСОБА_1 на посаді директора філії ПАТ «ДПЗКУ» «Новополтавський елеватор».
Стягнуто з ПАТ «ДПЗКУ»  на користь ОСОБА_1 судові витрати понесені у зв'язку із сплатою судового збору в сумі 1102 грн 40 коп., та витрати на правову допомогу в сумі 3 тис. грн.  
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що при вирішенні питання про дотримання вимог трудового законодавства при звільненні з роботи          ОСОБА_1 по закінченню строку дії контракту, насамперед, необхідно виходити з того, чи віднесено посаду директора філії підприємства до переліку посад, за якими з працівниками можливо укладення контрактів. Суд на підставі аналізу положень статті 80 ЦК України, статті 65 ГК України, Положення про філіюПАТ ДПЗК «Новополтавський елеватор» (пункти 3.1,7.1,7.2), дійшов висновку, що керівник (директор) філії, яка є структурним підрозділом ПАТ «ДПЗКУ» і не має статусу юридичної особи, не може вважатись керівником підприємства у розумінні вищеназваних нормативних актів, у зв'язку із чим з ним не може бути укладено трудовий контракт. Крім того, суд указав, що умови контракту № 98, укладеного на строк з 04 лютого по 30 червня 2016 року, суперечать вимогам пункту 2 Положення про порядок укладення контракту з керівниками підприємств, що є у державній власності при найманні на роботу, за змістом якого контракт може бути укладений з керівником підприємства на термін від 1 до 5 років. Умови укладеного між сторонами контракту погіршують становище працівника порівняно із законодавством про працю, а тому суд вважав, що ці умови є недійсними згідно статті 9 КЗпП України, що тягне за собою недійсність оспореного позивачем наказу про його звільнення та необхідність поновлення          ОСОБА_1 на посаді директора філії ПАТ «ДПЗКУ» «Новополтавський елеватор».
 
Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 24 листопада                 2016 року апеляційну скаргу ПАТ «ДПЗКУ» відхилено. 
 
Рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 05 жовтня 2016 року змінено в частині визнання незаконним та скасування наказу   від 24 червня 2016 року №414-к (помилково зазначено №65-к) та поновлення на роботі ОСОБА_1, викладено  цю частину судового рішення в наступній редакції. 
Поновлено ОСОБА_1 на посаді директора філії ПАТ «ДПЗКУ» «Новополтавський елеватор» з 30 червня 2016 року. 
В іншій частині судове рішення суду першої інстанції залишено без змін. 
  
Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують висновків суду першої інстанції. Однак, погоджуючись із висновками суду першої інстанції щодо порушення відповідачем вимог трудового законодавства при звільненні позивача, суд апеляційної інстанції вказав, що  поновлення трудових прав позивача можливе шляхом визнання недійсними умов контракту (стаття 9 КЗпП України) та поновлення           ОСОБА_1 на роботі (стаття 235 КЗпП України). Зазначення в резолютивній частині судового рішення висновку про незаконність та скасування наказу     № 414-к (помилково - наказу № 65-к) від 24 червня 2016 року є зайвим, оскільки поновлення працівника на посаді є наслідком незаконності звільнення, а скасування судом наказів, розпоряджень керівництва підприємства виходить за межі повноважень суду, у зв'язку із чим рішення суду першої інстанції підлягає зміні в указаній частині.  
 
У касаційній скарзі, поданій у грудні 2016 рокудо Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «ДПЗКУ», в особі заступника голови правління ПАТ «ДПЗКУ»- Сень О. В., посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1   
 
Касаційна скарга, з урахуванням доповнень, мотивована тим, що, вважаючи позовні вимоги ОСОБА_1 такими, що підлягають задоволенню, суди попередніх інстанцій помилково не застосували у справі положення статті 233 КЗпП України, які встановлюють тримісячний строк, визначений для працівника для звернення  до суду із заявою про вирішення трудового спору. ОСОБА_1 підписав оспорений трудовий контракт 04 лютого 2016 року, а із даним позовом до суду, який обґрунтовано порушенням його трудових прав указаним контрактом, позивач звернувся у липні 2016 року, що на думку скаржника, є підставою для відмови у позові. Крім того, зазначено, що           ОСОБА_1 підписав оспорений трудовий контракт без жодних зауважень. Також, суди дійшли суперечливих висновків відносно того, що ОСОБА_1 не є керівником державного підприємства, у зв'язку із чим на нього не поширюються вимоги Положення про порядок укладення контракту з керівниками підприємств, що є у державній власності, однак разом з цим суди указали, що умови оспореного позивачем трудового контракту порушують норми указаного Положення. Трудовий контракт є особливою формою трудового договору, особливістю якого є те, що строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін, інші умови встановлюються за угодою сторін. Стаття 46 ГК України передбачає, що підприємці мають право укладати з громадянами договори щодо використання їх праці. При укладенні трудового договору (контракту, угоди) підприємець зобов'язаний забезпечити належні і безпечні умови праці, оплату праці не нижчу від визначеної законом та її своєчасне одержання працівниками, а також інші соціальні гарантії, включаючи соціальне й медичне страхування та соціальне забезпечення відповідно до законодавства України. Оспорений ОСОБА_1 трудовий контракт був укладений у відповідності з розпорядженням голови правління ПАТ «ДПЗКУ» від 28 липня 2014 року № 46-р  «Про розробку та погодження типової форми контракту з директорами філій ПАТ «ДПЗКУ» та наказу ПАТ «ДПЗКУ» від 01 вересня 2014 року № 171 «Про затвердження типової форми контракту з директорами філій ПАТ «ДПЗКУ», умови якого не погіршують становище працівника порівняно із законодавством про працю, а відступ від положень трудового законодавства, який у належній формі погоджено та підписано сторонами, не порушує права та інтереси працівника, як сторони контракту. 
 
У лютому 2017 року ОСОБА_1, в особі представника - ОСОБА_4, подав відзив на касаційну скаргу, посилаючись на те, що обставини справи судами попередніх інстанцій встановлені повно та відповідають фактичними обставинам, які склалися між учасниками даної справи. У відзиві на касаційну скаргу заявник просив відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити оскаржувані рішення без змін, посилаючись на їх законність і обґрунтованість.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 серпня 2017 року справу призначено до судового розгляду.01 лютого 2018 року справу передано до Верховного Суду.  
 
Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
 
За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Касаційна скарга підлягає задоволенню. 
 
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.
 
Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 
2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.
 
Судами встановлено, що ОСОБА_1 працював на посаді директора філії           ПАТ «ДПЗКУ» «Новополтавський елеватор» за безстроковим трудовим договором з 01 травня 2013 року. Наказом № 380-к від 27 травня 2014 року ОСОБА_1 звільнено з роботи на підставі пункту 1 статті 41 КЗпП України. 
 
Рішенням Новобузького районного суду від 09 вересня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 11 березня 2015 року, ПАТ «ДПЗКУ» «Новополтавський елеватор» зобов'язано поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді директора філії цього товариства та сплатити невиплачену заробітну плату і середній заробіток за час вимушеного прогулу.  
 
На виконання судового рішення наказом № 59-к від 03 лютого 2016 року ОСОБА_1 поновлено на посаді директора філії ПАТ «ДПЗКУ» «Новополтавський елеватор» 04 лютого 2016 року.
 
04 лютого 2016 року між ПАТ «ДПЗКУ»на ОСОБА_1 укладено контракт          № 98 зі строком дії з 04 лютого до 30 червня 2016 року (пункт 7.3 контракту). 
 
Наказом № 414-к від 24 червня 2016 року ОСОБА_1 звільнено з роботи у зв'язку з закінченням строку дії контракту (пункт 2 статті 36 КЗпП). 
 
Суд першої інстанції, з висновками якого в цій частині погодився суд апеляційної інстанції, задовольняючи позов ОСОБА_1, виходив з того, що останній є директором філії ПАТ «ДПЗКУ», яка не має статусу юридичної особи, у зв'язку із чим позивач не може вважатись керівником підприємства та з ним не може бути укладено трудовий договір у формі контракту. Крім того,  умови укладеного між сторонами контракту погіршують становище працівника порівняно із законодавством про працю, а тому суди вважали, що умови контракту є недійсними згідно статті 9 КЗпП України.
 
Однак, указані висновки судів попередніх інстанцій прийняті за наслідками порушення норм процесуального права і неправильного застосування норм матеріального права (неправильного тлумачення закону та застосування до вирішення спірних правовідносин закону, який не підлягає застосуванню)з огляду на наступне.
 
Відповідно до частини першої, другої, третьої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону оскаржені судові рішення не відповідають. 
 
Відповідно до частин третьої, четвертної статті 65 ГК України для керівництва господарською діяльністю підприємства власник (власники) або уповноважений ним орган призначає (обирає) керівника підприємства. 
У разі найму керівника підприємства з ним укладається договір (контракт), в якому визначаються строк найму, права, обов'язки і відповідальність керівника, умови його матеріального забезпечення, умови звільнення його з посади, інші умови найму за погодженням сторін.
 
За змістом пункту 3 Положення «Про порядок укладання контракту з керівником підприємства, що є у державній власності, при прийманні на роботу», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від                       19 березня 1993 року № 203 (далі - Положення), у контракті передбачаються строки його дії, вимоги до збереження державного майна, права, обов'язки та  відповідальність сторін (у тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці (виконання   робіт),   умови розірвання контракту, соціально-побутові та інші умови, необхідні для  виконання  прийнятих на себе  зобов'язань, з урахуванням галузевих  особливостей та фінансового стану підприємства, включаючи обов'язкове підвищення кваліфікації або перепідготовку протягом терміну дії контракту (але не рідше одного разу на п'ять років).
 
Судами установлено, що філія ПАТ «ДПЗКУ» «Новополтавський елеватор» є відокремленим підрозділом ПАТ «ДПЗКУ», не має статусу юридичної особи та здійснює свою діяльність від імені товариства в межах повноважень, визначених Положенням про філію ПАТ ДПЗК «Новополтавський елеватор» (далі - Положення про філію) та статутом ПАТ «ДПЗКУ».  
 
Згідно  пунктів 7.1, 7.2 вказаного Положення, управління поточною діяльністю філії здійснює директор філії, який є уповноваженим представником товариства. Повноваження директора філії визначаються довіреністю, виданою Головою правління товариства. Правочини від імені товариства директор філії вправі вчиняти тільки на основі довіреності та в межах передбачених у ній повноважень, із урахуванням цього положення.
 
Установлено, що директор філії ПАТ «ДПЗКУ», яка не є юридичною особою, не є керівником юридичної особи. 
 
За таких обставин, у судів попередніх інстанцій були відсутні підстави для застосування до вирішення спірних правовідносин в частині визнання положень укладеного між сторонами контракту такими, що порушують вимоги чинного законодавства, зокрема, Положення «Про порядок укладання контракту з керівником підприємства, що є у державній власності, при прийманні на роботу» (в частині строку укладення контракту), оскільки такі положення застосовуються до відносин, які виникають між підприємством,  що є у державній власності, та керівником такого підприємства. 
 
Стосовно підстав укладення контракту № 98 від 04 лютого 2016 року            між ПАТ «ДПЗКУ», в особі в. о. голови правління товариства -           Григоровича О. І., та ОСОБА_1, який принятий на посаду директора філії ПАТ «ДПЗКУ»«Новополтавський елеватор», слід виходити з такого. 
 
Згідно із частиною третьою статті 21 КЗпП України визначено, що особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.
 
Відповідно до статті 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю.
 
Частина друга статті 3 КЗпП України передбачає можливість установлення особливостей праці, тобто особливостей правового регулювання певних трудових відносин, надаючи окремим підприємствам, установам, організаціям право регулювати трудові відносини їхніми статутами, положеннями.
 
Умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними (стаття 9 КЗпП України).
 
Таким чином, забезпечивши можливість установлення особливостей праці, тобто особливостей правового регулювання певних трудових відносин, КЗпП України у статті 9 закріплює норму, якою забороняє підприємству, установі, організації уводити до своїх внутрішніх нормативних актів умови, які погіршують становище працівників порівняно із законодавством про працю, в тому числі, які визначаються відповідним законодавством та статутами підприємств, установ, організацій.
 
За змістом Статуту ПАТ «ДПЗКУ» товариство є юридичною особою згідно законодавства України (пункт 1.1), засновником якого є держава в особі Кабінету Міністрів України (п. 1.4), метою діяльності якого є, зокрема, реалізація сільськогосподарської продукції і отримання прибутку шляхом провадження підприємницької діяльності.
 
Ведення господарської комерційної діяльності (підприємництва) врегульовано главою 4 розділу 1 ГК України.
 
Підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку (стаття 42 ГК України).
 
Відповідно до положень статті 46 ГК України підприємці мають право укладати з громадянами договори щодо використання їх праці. При укладенні трудового договору (контракту, угоди) підприємець зобов'язаний забезпечити належні і безпечні умови праці, оплату праці не нижчу від визначеної законом та її своєчасне одержання працівниками, а також інші соціальні гарантії, включаючи соціальне й медичне страхування та соціальне забезпечення відповідно до законодавства України.
 
Згідно пункту 7.4 Положення про філію директор філії призначається на посаду та звільняється з посади Головою правління товариства.
 
Контрактна форма трудового договору з директорами філій ПАТ «ДПЗКУ» запроваджена у ПАТ «ДПЗКУ» розпорядженням голови правління                   ПАТ «ДПЗКУ» від 28 липня 2014 року № 46-р  «Про розробку та погодження типової форми контракту з директорами філій ПАТ «ДПЗКУ» та наказу ПАТ «ДПЗКУ» від 01 вересня 2014 року № 171 «Про затвердження типової форми контракту з директорами філій ПАТ «ДПЗКУ». 
 
Укладений у відповідності з указаними локальними нормативними актами товариства контракт № 98 від 04 лютого 2016 року, який досліджувався судами попередніх інстанцій, підписаний його сторонами, що свідчить про ознайомлення останніх з умовами контракту до його підписання.   
 
Згідно пункту 1.2 контракту сторони погодили, що цей контракт є строковим трудовим договором, на підставі якого виникають трудові відносини між товариством та керівником (директором філії ПАТ «ДПЗКУ»). КЗпП України, інші нормативні акти, що регулюють трудові правовідносини, поширюються на відносини сторін за цим контрактом.
 
Відповідно до пункту 7.6 контракту сторони погодили, що у частині, яка не передбачена цим контрактом, сторони керуються діючим законодавством України та іншими нормативними актами, які поширюються на товариство і його відокремлені структурні підрозділи, Статутом товариства, положенням про філію, іншими документами товариства, обов'язковими для сторін та рішеннями товариства. 
 
Зміст контракту містить погоджені сторонами їх взаємні права та обов'язки (розділ 3), умови щодо оплати праці та матеріального забезпечення керівника (розділ 4), умови щодо відповідальності сторін та вирішення спорів (розділ 5), умови дострокового припинення контракту (розділ 6), а також порядок внесення змін і доповнень до контракту та строк його дії (розділ 7).
 
Зокрема, пунктом 7.1 контракту передбачено, що у разі значних змін умов господарювання у зв'язку з прийняттям актів законодавства кожна сторона має право порушувати питання про внесення змін (уточнень) до цього контракту.
 
Порядок внесення змін та доповнень до контракту в період його дії визначено пунктом 7.2 контракту. 
 
Укладаючи контракт № 98 від 04 лютого 2016 року, на погоджених сторонами умовах, останні реалізували їх право, надане частиною третьою статті               21 КЗпП України, на встановлення угодою сторін особливої форми трудового договору, в якому визначили строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін, умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового. 
 
Відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу сторони справи на власний розсуд розпоряджаються наданими їм законом правами та обов'язками щодо предмета спору (стаття 11 ЦПК України в редакції чинній на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій), а суд на засадах змагальності сторін може лише сприяти застосуванню таких прав та виконанню обов'язків, ураховуючи при цьому принципи справедливості та рівності учасників процесу перед законом та судом. 
 
Відповідно до частин першої та другої статті 10 ЦПК України в редакції чинній на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. 
 
Вимогами частини третьої статті 10, частини першої статті 60 ЦПК України в редакції чинній на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій установлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
 
Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України 2004 року належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. 
 
Згідно з частиною другою статті 59 ЦПК України 2004 року обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
 
Звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_1 не надав належних та допустимих доказів того, що при укладенні з товариством спірного контракту на підставі частини третьої статті 21 КЗпП України на умовах, які погоджені сторонами, до указаної угоди були внесені умови, які погіршують становище працівників порівняно із законодавством про працю, у зв'язку із чим позивач не виконав свій процесуальний обов'язок із доведення тих обставин, на які посилався як на підставу своїх вимог і заперечень. 
 
Протягом дії контракту ОСОБА_1 не оскаржував умови спірного контракту з підстав порушення його трудових прав та не ініціював внесення змін та доповнень до положень контракту, які погоджені сторонами. 
 
Судам попередніх інстанцій не надано також доказів про скасування або внесення змін чи доповнень до наказу ПАТ «ДПЗКУ» від 01 вересня 2014 року № 171 «Про затвердження типової форми контракту з директорами філій   ПАТ «ДПЗКУ», на підставі якого, як установлено судами попередніх інстанцій, укладено контракт № 98 від 04 лютого 2016 року.  
 
Наказом № 414-к від 24 червня 2016 року ОСОБА_1 звільнено з роботи у зв'язку з закінченням строку дії контракту 30 червня 2016 року (пункт 2 статті 36 КЗпП).
 
Згідно пункту 2 статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не звернулась з  вимогою про їх припинення. 
 
Листом ПАТ «ДПЗКУ» від 29 червня 2016 року, який отримано останнім                  09 липня 2016 року, ОСОБА_1 повідомлено про  наказ щодо  його звільнення та запропоновано з'явитись до філії ПАТ «ДПЗКУ» «Новополтавський елеватор» для оформлення документів на звільнення. 
 
Підстав, які виключають можливість звільнення ОСОБА_1 згідно пункту 2 статті 36 КЗпП України судами не встановлено.
 
Посилання ОСОБА_1 на те, що його звільнення відбулось із порушенням положення статті 40 КЗпП України є безпідставними з огляду на наступне.  
 
Згідно статті 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.
 
Як встановлено судами попередніх інстанцій, звільнення позивача відбулось не з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, а  із закінченням строку дії контракту, у зв'язку із чим до спірних правовідносин сторін не застосовуються положення статті 40 КЗпП України. 
 
Відповідно до частин першої-третьої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
  
Оскільки судами першої та апеляційної інстанцій допущено неправильне застосування норм матеріального права та указані порушення норм процесуального права, рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 05 жовтня 2016 року, в частині, яка не змінена рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 24 листопада 2016 року, та рішення апеляційного суду Миколаївської області від 24 листопада 2016 року підлягають скасуванню на підставі вимог статті 412 ЦПК України, з ухваленням нового рішення про відмову у позові ОСОБА_1 у зв'язку із недоведеністю позовних вимог.  
 
Керуючись статтями 400, 402, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України», в особі заступника голови правління публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» - Сень О. В., задовольнити. 
 
Рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 05 жовтня 2016 року, в частині, яка не змінена рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 24 листопада 2016 року, та рішення апеляційного суду Миколаївської області від 24 листопада 2016 року скасувати. 
 
Відмовити у позові ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, визнання недійсними та такими, що погіршують становище умови праці за контрактом.    
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.  
 
Головуючий                                                          В. С. Висоцька

Судді:                                                                      А. О. Лесько

                                                                              С. Ю. Мартєв 

                                                                              І. М. Фаловська

                                                                                С. П. Штелик