ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2018 року 
м. Київ

Справа №  910/12763/17 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Селіваненка В.П. (головуючий), Львова Б.Ю. і Пількова К.М.,
за участю секретаря судового засідання Поліщук Ю.В.,

учасники справи:
позивач - приватне акціонерне товариство "Київський дослідний ремонтно-механічний завод",
представники позивача: Архіпов О.Ю. - адвокат (посвідчення від 17.03.2016 НОМЕР_1); Сідліченко В.В. - директор (наказ від 19.06.2018 №52-к),
відповідач - державне підприємство "Державний експертний центр Міністерства охорони здоров'я України" , 
представник відповідача  - Войчук В.А. - адвокат (посвідчення від 14.09.2007 НОМЕР_2),

розглянув касаційну скаргу державного підприємства "Державний експертний центр Міністерства охорони здоров'я України" (далі - Підприємство)
на постанову Київського апеляційного господарського суду від 13.02.2018 (головуючий суддя - Чорногуз М.Г., судді: Агрикова О.В. і    Жук Г.А.) 
зі справи №910/12763/17
за позовом приватного акціонерного товариства "Київський дослідний ремонтно-механічний завод" (далі - Товариство)
до     Підприємства
про стягнення заборгованості,
та за зустрічним позовом Підприємства 
до Товариства
про розірвання договору. 

За результатами розгляду касаційної скарги Касаційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Первісний позов було подано (з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог) про стягнення 6 673 703,82 грн. заборгованості за період з 01.03.2017 по 31.08.2017 за договором оренди нерухомого майна,  а також 370 003, 03 грн. пені та 43 461,93 грн. - 3 % річних. Позовні вимоги мотивовано тим, що відповідач за цим позовом належним чином не виконав зобов'язання зі сплати орендних платежів, комунальних платежів та експлуатаційних витрат, у зв'язку з чим у нього виникла заборгованість.

Підприємством було подано зустрічну позовну заяву з вимогами до Товариства про визнання розірваним договору оренди № 18/03-13 з 03.03.2017 у порядку, визначеному пунктом 9.5 цього договору, у зв'язку з направленням письмового попередження про розірвання.

Рішенням господарського суду міста Києва від 28.11.2017 (суддя Плотницька Н.Б.) у задоволенні первісного і зустрічного позовів відмовлено. Дане рішення мотивовано необґрунтованістю відповідних позовних вимог. 
Постановою Київського апеляційного господарського  суду від 13.02.2018 (з урахуванням ухвали про виправлення описки та арифметичних помилок від 27.03.2018): апеляційні скарги Товариства задоволено частково; згадане рішення місцевого господарського суду скасовано та прийнято нове рішення; стягнуто з Підприємства на користь Товариства основного боргу 6 478 867, 34 грн. (з яких 5 429 158, 54 грн. заборгованість з орендних платежів та                             1 049 708, 80 грн.), 370 003, 03 грн. пені, 43 461, 93 грн. - 3 % річних, 103 384, 09 грн. витрат зі сплати судового збору та 66 130  грн. витрат на послуги адвоката;  в іншій частині позову Товариства відмовлено; у задоволенні зустрічного позову відмовлено; стягнуто з Підприємства на користь Товариства 155 076, 16 грн. судового збору за подання апеляційної скарги. Дану постанову мотивовано частковою обґрунтованістю первісного позову та відсутністю підстав для задоволення зустрічних позовних вимог. 
У касаційній скарзі до суду касаційної інстанції (з доповненнями до неї) Підприємство, зазначаючи про неправильне застосування апеляційним господарським судом норм матеріального права і порушення ним норм процесуального права, просить скасувати оскаржувану постанову апеляційної інстанції з даної справи і залишити в силі рішення місцевого господарського суду від 30.11.2017.  Так, за доводами, наведеними в касаційній скарзі: 
- висновки (твердження) апеляційного господарського суду суперечать частині першій статті 188, частині шостій статті 193, статті 236 Господарського кодексу України (далі - ГК України), статті 525, пункту 1 частини першої статті 611, статті 615, статті 759 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України); 
- судом допущено порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення  фактичних обставин справи;
- суд, на порушення статті 77 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), встановив обставини справи на підставі недопустимих доказів; 
- суд припустився неправильного застосування частини третьої статті 653 і статті 770 ЦК України; 
- оскаржувану постанову прийнято про права, інтереси та обов'язки особи, яка не була залучена до участі у справі; 
- судом не досліджено зібрані у справі  докази, що призвело до ухвалення незаконної та необґрунтованої постанови.
У відзиві на касаційну скаргу Товариство заперечує проти доводів  скаржника, зазначаючи про те, що вони не спростовують правильності та законності судового рішення апеляційної інстанції, яке прийнято з додержанням норм матеріального та процесуального права, та просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану постанову  - без змін.
У відповіді на відзив Підприємство зазначає про те, що у згаданому відзиві Товариство жодним чином не спростовує мотиви, висновки та докази касаційної скарги й просить останню задовольнити, скасувати оскаржувані судові рішення. 
Від Міністерства охорони здоров'я України (далі - Міністерство)  надійшло клопотання про залучення Міністерства до участі у справі як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні Підприємства. Однак за змістом частини першої статті 50, частин першої і сьомої статті 300 ГПК України суд касаційної інстанції не вправі залучати до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, оскільки відповідна процесуальна дія пов'язана із   встановленням обставин та оцінкою доказів зі справи, що перебуває поза межами розгляду справи судом касаційної інстанції. Поряд з тим Міністерство не було позбавлене права і можливості заявити відповідне клопотання в судах попередніх інстанцій. 
Перевіривши на підставі встановлених попередніми судовими інстанціями обставин справи правильність застосування ними норм матеріального і процесуального права, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, Касаційний господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Судами у справі встановлено, зокрема,  що:
- 29.03.2013 Товариством  як орендодавцем та Підприємством як орендарем укладено договір оренди нерухомого майна № 18/03-13 (далі - Договір), за умовами якого (з урахуванням додаткових угод до нього) орендодавець передає, а орендар приймає у тимчасове платне користування нежитлові приміщення загальною площею 5      620,1 кв.м, які знаходяться за адресою: м. Київ, вул. Ушинського, 40 (далі - Приміщення);  
- передача об'єкта оренди оформляється актом приймання - передачі, що є невід'ємною частиною даного договору (пункт 1.5 останнього); 
- орендар зобов'язався оплатити орендну плату, вартість витрат на утримання об'єкту оренди та вартість спожитих комунальних та експлуатаційних послуг за весь фактичний час використання об'єкта оренди до моменту передачі (повернення) орендодавцю незалежно від строку дії даного договору (пункт 9.8 останнього); 
- у подальшому орендодавцем передано, а орендарем прийнято за актами приймання-передачі Приміщення; строк дії Договору продовжено до 31.12.2017; 
- згідно з умовами Договору його одностороннє розірвання можливе тільки "за обставинами та в порядку, передбаченому даним договором та діючим законодавством України"; Договір може бути розірваний в односторонньому порядку за вимогою однієї із сторін (без укладення додаткової угоди), шляхом направляння письмового попередження про це іншій стороні не пізніше, ніж за два календарних місяці до дати розірвання договору (крім випадків скороченого строку попередження про розірвання; пункти 9.3, 9.5 Договору); 
- орендар: не вимагав від орендодавця розірвання договору в односторонньому порядку шляхом направлення письмового попередження про це; натомість орендар пропонував зменшити орендовані площі, тобто внести до Договору зміни в частині розміру орендованих площ, і сторонами з цього приводу згоди досягнуто не було; не посилався на розірвання Договору в односторонньому порядку на підставі пункту 9.5  цього договору; не наводив передбачених статтею 784 ЦК України обставин, за яких можливе розірвання договору найму на вимогу наймача;
- умовами Договору передбачено можливість зміни розміру орендної плати на підставі письмової вимоги - повідомлення орендодавця про таку зміну шляхом надання орендарем згоди на збільшення орендної плати протягом 3-х робочих днів з моменту отримання вимоги та підписання додаткової угоди про збільшення орендної плати не пізніше 5-ти робочих днів з моменту отримання вимоги; 
- орендодавець у своїх листах, адресованих орендарю,    пропонував останньому збільшити розмір орендної плати (із зазначенням варіантів такого розміру), а не повідомляв про зміну розмір плати; у матеріалах справи відсутні докази надання орендарем заперечень щодо згаданих пропозицій орендодавця, а так само й докази, з яких можливо було б встановити момент отримання орендарем листа-пропозиції (орендодавця) від 06.12.2016, та з якого (моменту) відраховувався б строк надання згоди або відмови від прийняття такої пропозиції;  
- відтак Договір не є розірваним з 14.12.2016 на підставі пункту 5.7 цього договору; 
- згідно з умовами Договору строк оренди починається з дати підписання сторонами акта приймання-передачі і закінчується датою підписання ними акта приймання-передачі (повернення) об'єкта оренди. Такий акт повинен бути підписаний сторонами в останній день дії даного договору, а обов'язок з його підготовки покладається на орендаря (пункт 3.2 Договору); 
- сторонами не досягнуто згоди про розірвання Договору; докази припинення його дії відсутні; направлення орендарем  орендодавцеві ключів від Приміщень не свідчить про припинення орендарем користування Приміщеннями. Доводи орендаря про те, що неповернення Приміщення відбулося через бездіяльність орендодавця не впливають на обов'язок орендаря сплачувати орендні платежі відповідно до умов Договору;  
- за пунктом 5.15 Договору останнім днем сплати платежів, передбачених цим договором, є дата підписання сторонами акта приймання-передачі при поверненні об'єкта оренди орендодавцю. Суду не подано доказів настання передбачених цим пунктом обставин. Відсутні у матеріалах справи й докази виконання Підприємством взятих на себе зобов'язань зі сплати орендних платежів; 
- власником майна, переданого в оренду, відповідно до наданої Підприємством довідки, є СУБП "Укртехносинтез" у формі ТОВ; останнє письмово підтвердило право Товариства передавати це майно в оренду і отримувати весь обсяг орендних та інших платежів, передбачених договорами оренди; 
- з огляду на прострочення Підприємством виконання грошового зобов'язання за Договором Товариство нарахувало за період з 11.03.2017 по 31.08.2017 та пред'явило до стягнення пеню, а також 3% річних; розмір відповідних сум перераховано апеляційним господарським судом; 

- Товариством заявлено до стягнення також вартість оплати послуг адвоката, розмір якої так само перерахований апеляційним господарським судом.  

Причиною спору зі справи стало питання про наявність або відсутність підстав для задоволення вимог за первісним і зустрічним позовами. 

Відповідно до положень ГК України: 

- за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності (частина перша статті 283); 

- до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (частина перша статті 283); 

- орендар зобов'язаний берегти орендоване майно відповідно до умов договору, запобігаючи його псуванню або пошкодженню, та своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату (частина третя статті 285); 

- одностороння відмова від договору оренди не допускається (частина перша статті 291); 

- договір оренди може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний з підстав, передбачених Цивільним кодексом України для розірвання договору найму, в порядку, встановленому статтею 188 цього Кодексу (частина третя статті 291); 

- штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором (частина шоста статті 231). 

Згідно з приписами ЦК України: 

- право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Наймодавцем може бути також особа, уповноважена на укладення договору найму (стаття 761); 
- наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає (частина шоста статті 762); 

- передання речі у найм не припиняє та не змінює прав на неї третіх осіб, зокрема права застави. При укладенні договору найму наймодавець зобов'язаний повідомити наймача про всі права третіх осіб на річ, що передається у найм. Якщо наймодавець не повідомив наймача про всі права третіх осіб на річ, що передається у найм, наймач має право вимагати зменшення розміру плати за користування річчю або розірвання договору та відшкодування збитків (стаття 769); 
- наймач має право вимагати розірвання договору найму, якщо:1) наймодавець передав у користування річ, якість якої не відповідає умовам договору та призначенню речі; 2) наймодавець не виконує свого обов'язку щодо проведення капітального ремонту речі (стаття 784); 
- боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625). 
З огляду на відповідні законодавчі приписи та з урахуванням встановлених у справі фактичних обставин суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення первісного позову та відсутність підстав для задоволення вимог за зустрічним позовом. 
Доводи касаційної скарги даного висновку не спростовують.
Так, не може бути прийнято посилання скаржника на положення ГК України і ЦК України, які передбачають можливість одностороннього розірвання договору. Суть пов'язаного з цим питання в даній справі не в тому, чи можливе було розірвання укладеного сторонами Договору  в односторонньому порядку, а в тому, що, як встановлено попередньою судовою інстанцією, цей договір і не розривався, в тому числі й в односторонньому порядку, а, отже, був чинний на час подання первісного позову в даній справі.
З урахуванням цього не можуть бути прийняті й аргументи касаційної скарги, пов'язані з невиконанням, на думку скаржника, Товариством обов'язку щодо  прийняття ним об'єкту оренди від орендаря. Якщо Договір не було розірвано і він зберігав чинність (принаймні, як зазначалося, на час подання первісного позову зі справи), то у Товариства й не виникло обов'язку стосовно такого прийняття. Тому не можуть, зокрема, вважатися прийнятними посилання скаржника на положення статей 612, 613 ЦК України (щодо прострочення Товариства як кредитора за зобов'язанням). 
З приводу посилання скаржника на відсутність у Товариства права власності на нерухоме майно (приміщення) слід зазначити таке. Укладаючи Договір з Товариством та виконуючи його в подальшому, Підприємство не було позбавлене ні права, ні можливості з'ясувати (перевірити) повноваження Товариства щодо володіння, користування та розпорядження даним майном.
Протилежного Підприємством не обґрунтовано та в судах не доведено. З матеріалів справи та з'ясованих судами обставин не вбачається визнання Договору недійсним у зв'язку, зокрема, з його укладенням (з боку орендодавця) неуповноваженою на те особою. Водночас закон виходить з презумпції правомірності правочину: статтею 204 ЦК України прямо й недвозначно встановлено, що правочин  є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.       
Посилання скаржника у цьому зв'язку на правову позицію Верховного Суду України, викладену в його постанові від 18.10.2017 зі справи №910/8327/16, не є доречним, як через наведений припис статті 204 ЦК України, так і тому, що зазначений судовий акт ухвалено за іншого, ніж у даній справі, правового регулювання та іншої фактично-доказової бази, у залежності від яких і було розглянуто відповідну справу. 
Скаржник зазначає також, що оскаржувану постанову прийнято про права, інтереси  та обов'язки особи, яка не була залучена до участі у справі, - спільного українсько-білоруського підприємства "Укртехносинтез" (далі - СП "Укртехносинтез"), "якому належить право на отримання платежів за Договором оренди". Відповідний аргумент скаржника не знаходить підтвердження за матеріалами справи. Як вже зазначалося, стороною за Договором  - орендодавцем визначено  саме Товариство. У відповідній частині цей договір не змінювався, недійсним не визнавався. Жодних висновків про права та/або обов'язки СП "Укртехносинтез"  стосовно сторін у справі оскаржувана постанова не містить ні в мотивувальній, ані в резолютивній її частинах. У разі ж порушення прав чи законних інтересів названого підприємства у зв'язку із судовим рішенням  воно не позбавлене права на самостійне оскарження такого судового акта у встановленому порядку. Що ж до згаданої скаржником постанови Верховного Суду від 06.02.2018 у справі №910/6546/16, то її також прийнято за відмінних від даної справи правового регулювання та обставин, зокрема, у згаданій справі власник об'єкта оренди  змінився під час судового розгляду справи та не надавав попередньому власнику дозволу на передачу майна в оренду.
Що ж до доводів  (аргументів) скаржника, безпосередньо пов'язаних із встановленням обставин справи та здійсненням апеляційним господарським судом доказів у ній, то їх перевірка перебуває поза межами розгляду справи у суді касаційної інстанції, що встановлені статтею 300 ГПК України. Адже згідно з частиною другою цієї статті суд касаційної інстанції  не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. Водночас зі змісту оскаржуваної постанови не вбачається, аби суд апеляційної інстанції  у розгляді справи "не дослідив зібрані у справі докази". Наявні у справі докази судом досліджені, але Підприємство, за змістом касаційної скарги, не погоджується саме з оцінкою судом таких доказів, проте, як зазначалося, здійснення нової оцінки доказів зі справи не віднесено до повноважень касаційної інстанції. 
Касаційний господарський суд у прийнятті даної постанови керується й принципом res judicata, базове тлумачення якого вміщено в рішеннях Європейського суду з прав людини від 03.12.2003 у справі "Рябих проти Росії", від 09.11.2004 у справі "Науменко проти України", від 18.11.2004 у справі "Праведная проти Росії", від 19.02.2009 у справі "Христов проти України", від 03.04.2008 у справі "Понамарьов проти України", в яких цей принцип розуміється як елемент принципу юридичної визначеності, що вимагає поваги до остаточного рішення суду та передбачає, що перегляд остаточного та обов'язкового до виконання рішення суду не може здійснюватись лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі, а повноваження судів вищого рівня з перегляду (у тому числі касаційного) мають здійснюватися виключно для виправлення судових помилок і недоліків. Відхід від res judicate можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини, наявності яких у даній справі скаржником не зазначено й не обґрунтовано.  

Касаційним господарським судом беруться до уваги аргументи, наведені у відзиві на касаційну скаргу, як такі, що узгоджуються з обставинами даної справи та нормами матеріального і процесуального права.

Водночас аргументи, викладені у відповіді на відзив, з певними варіаціями відтворюють доводи касаційної скарги; при цьому додані до цієї відповіді документи являють собою копії письмових доказів зі справи і як такі не можуть бути предметом дослідження в суді касаційної інстанції в силу наведеного припису частини другої статті 300 ГПК України. 

З огляду на викладене Касаційний господарський суд дійшов висновку про необхідність залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваного судового рішення - без змін як такого, що ухвалене з додержанням норм матеріального права, зокрема ГК України і  ЦК України, з урахуванням з'ясованих судом фактичних обставин справи. 

У зв'язку з тим, що суд відмовляє у задоволенні касаційної скарги, а також враховуючи, що учасники справи не подавали заяв про розподіл судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги покладаються на скаржника.  

Керуючись статтями 129, 308, 309, 315 Господарського процесуального кодексу України, Касаційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу державного підприємства "Державний експертний центр Міністерства охорони здоров'я України" залишити без задоволення, а постанову Київського апеляційного господарського суду від 13.02.2018 у справі 910/12763/17 - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                                          В. Селіваненко 

Суддя                                                                                                          Б. Львов

Суддя                                                                                                                           К. Пільков