Постанова
Іменем України
 
25 липня 2018 року
м. Київя
 
справа № 2-4506/11 
провадження № 61-8148зпв18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д., 
суддів: Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,
відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,
треті особи: Перша полтавська державна нотаріальна контора, Октябрська районна у м. Полтаві рада, Приватне підприємство «Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор», Реєстраційна служба Полтавського міського управління юстиції, ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3,
 
розглянув у порядку письмового провадження заяву ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 червня 2017 року у складі судді Умнової О. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У вересні 2009 року ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_1 звернулися до суду з позовом ОСОБА_4, треті особи: Перша полтавська державна нотаріальна контора, Приватне підприємство «Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор», Реєстраційна служба Полтавського міського управління юстиції, про встановлення факту родинних відносин, визнання спадкоємцями за законом, визнання права власності на спадкове майно, усунення неналежного спадкоємця від отримання спадщини.
 
Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_6 За життя ОСОБА_6 на праві власності належав житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1. Право власності було зареєстровано за ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право на спадщину. Спадщина до ОСОБА_6 перейшла від її матері ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2. На випадок смерті заповіту щодо розпорядження належним їй майном ОСОБА_6 не залишила. Спадкодавець ОСОБА_6 приблизно з 1950 року була одружена з ОСОБА_9, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3. ОСОБА_9 від першого шлюбу мав сина ОСОБА_4, який  спадкодавцем ОСОБА_6 у встановленому законом порядку не усиновлювався і, таким чином права на спадкування за законом не набув. Єдиними спадкоємцями майна, що залишалось після ОСОБА_6, за правом представлення є: ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_1 - двоюрідні сестри спадкодавця. Проте ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_1 в отриманні свідоцтва про право на спадщину Першою полтавською державною нотаріальною конторою відмовлено на підставі звернення ОСОБА_4 до суду з приводу визнання за ним право власності на зазначене спадкове майно і необхідності доведення інших родинних відносин зі спадкодавцем ОСОБА_6
 
Ураховуючи викладене, ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_1 просили визнати їх рідними сестрами, встановити родинні відносини між ними і спадкодавцем ОСОБА_6 як двоюрідних сестер; визнати їх спадкоємцями за правом представлення після спадкодавця ОСОБА_6; визнати будинок АДРЕСА_1, який за життя належав ОСОБА_6, спадковим майном; визнати за ними право власності на спадкове майно: будинок АДРЕСА_1, - у рівних частках; відмовити ОСОБА_4 у прийнятті спадщини (визнанні права власності на спадщину) за безпідставністю вимог; зобов'язати Приватне підприємство Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» (далі - ПП Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор») здійснити реєстрацію права власності на будинок АДРЕСА_1.
 
У липні 2009 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, треті особи: Перша полтавська державна нотаріальна контора, Октябрська районна у м. Полтаві рада, ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, про встановлення факту проживання зі спадкодавцем однією сім'єю, визнання права власності.
 
09 березня 2010 року ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави об'єднано в одне провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_1 до ОСОБА_4, треті особи: Перша полтавська державна нотаріальна контора, Приватне підприємство «Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор», Реєстраційна служба Полтавського міського управління юстиції, про встановлення факту родинних відносин, визнання спадкоємцями за законом, визнання права власності на спадкове майно, усунення неналежного спадкоємця від отримання спадщини з цивільною справою за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи: Перша полтавська державна нотаріальна контора, Октябрська районна у м. Полтаві рада, ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, про встановлення факту проживання зі спадкодавцем однією сім'єю, визнання права власності.
 
Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_4 просив визначити, що він проживав із спадкодавцем ОСОБА_6 однією сім'єю більше п'яти років за адресою: АДРЕСА_1 визнати за ним право власності на нерухоме майно - житловий будинок з надвірними будівлями за вказаною адресою.
 
У лютому 2012 року ОСОБА_5 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4, треті особи: Октябрська районна у м. Полтаві рада, Перша полтавська державна нотаріальна контора, ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ПП «Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор», про визнання права власності.
 
Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_5 просила визнати за нею право власності на 1/2 частини житлового будинку по АДРЕСА_1, а на іншу 1/2 частини житлового будинку визнати право власності за ОСОБА_4
 
05 лютого 2014 року ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави об'єднано цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, треті особи: Октябрська районна у м. Полтаві рада, Перша полтавська державна нотаріальна контора, ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ПП «Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор», про визнання права власності та справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_1 до ОСОБА_4, треті особи: Перша полтавська державна нотаріальна контора, Приватне підприємство «Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор», Реєстраційна служба Полтавського міського управління юстиції, про встановлення факту родинних відносин, визнання спадкоємцями за законом, визнання права власності на спадкове майно, усунення неналежного спадкоємця від отримання спадщини.
 
Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 17 квітня 2014 року позов ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_1 задоволено частково.
 
Встановлено факт, що ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_1 є двоюрідними сестрами ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1.
 
Визнано ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_1 спадкоємцями ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1.
 
Визнано за ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_1 право власності на спадкове майно: будинок АДРЕСА_1, у рівних частках. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про встановлення факту проживання із спадкодавцем однією сім'єю, визнання права власності відмовлено.
 
У задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання права власності відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.  
 
Додатковим рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 26 червня 2014 року позов ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про встановлення факту родинних відносин, визнання спадкоємцями за законом, визнання права власності на спадкове майно, усунення від отримання спадщини неналежного спадкоємця задоволено частково.
 
Встановлено факт, що ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_1 є рідними сестрами.
 
Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 19 листопада 2014 року рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 17 квітня 2014 року та додаткове рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 26 червня 2014 року скасовано в частині визнання за ОСОБА_10, ОСОБА_2, ОСОБА_1 права власності на спадкове майно -будинок АДРЕСА_1, в рівних частках, ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. 
 
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
 
У жовтні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до Апеляційного суду Полтавської області із заявою про перегляд рішення Апеляційного суду Полтавської області від 19 листопада 2014 року у зв'язку з нововиявленими обставинами в частині його позовних вимог про встановлення факту проживання із спадкодавцем однією сім'єю, визнання права власності, посилаючись на те, що під час розгляду справи судом було взято як належний доказ акт обстеження матеріально-побутових умов ОСОБА_6 від 04 лютого 2009 року, на підставі оцінки якого суд дійшов висновку про недоведеність його позову. Між тим, указаний акт не відповідає змісту листа Управління праці та соціального захисту населення виконкому Октябрської районної у м. Полтаві ради від 01 квітня 2010 року № 13-1843. При цьому при складанні листа Управлінням праці та соціального захисту населення виконкому Октябрської районної у м. Полтаві ради неправильно викладено зміст акта, що вплинуло на подання недостовірної інформації до суду при вирішенні спору щодо встановлення факту спільного проживання.
 
Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 07 грудня 2016 року заяву ОСОБА_4 про перегляд рішення Апеляційного суду Полтавської області від 19 листопада 2014 року у зв'язку з нововиявленими обставинами в частині позовних вимог ОСОБА_4 про встановлення факту проживання із спадкодавцем однією сім'єю та визнання його спадкоємцем четвертої черги після смерті ОСОБА_6 задоволено.
 
Скасовано рішення Апеляційного суду Полтавської області від 19 листопада 2014 року в частині позовних вимог ОСОБА_4 про встановлення факту проживання із спадкодавцем однією сім'єю та визнання його спадкоємцем четвертої черги після померлої ОСОБА_6 та постановлено в цій частині нове рішення, яким позов ОСОБА_4 задоволено частково.
 
Встановлено факт проживання ОСОБА_4 однією сім'єю з ОСОБА_6 з 2001 року по день її смерті, тобто по ІНФОРМАЦІЯ_1, за адресою: АДРЕСА_1. В задоволенні іншої частини позову ОСОБА_4 відмовлено.
 
17 січня 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла касаційна скарга ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Полтавської області від 07 грудня 2016 року разом з клопотанням про поновлення строку. Обґрунтовуючи пропуск строку на касаційне оскарження рішення Апеляційного суду Полтавської області від 07 грудня 2016 року, ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 посилались на те, що повний текст рішення  отримали лише 20 грудня 2016 року, адвокат ОСОБА_11, який представляв їхні інтереси, хворів, у зв'язку з чим вони були позбавлені можливості отримання своєчасної правової допомоги.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 січня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Полтавської області від 07 грудня 2016 року залишено без руху та запропоновано заявникам надати виправлену редакцію касаційної скарги та надано строк для усунення недоліків касаційної скарги до 18 лютого 2017 року.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 лютого 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Полтавської області від 07 грудня 2016 року визнано неподаною та повернуто скаржникам у зв'язку з тим, що на виконання вимог ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 18 січня 2017 року ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 надіслали на адресу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі нову редакцію касаційної скарги, яка не підписана одним із скаржників. 
 
До Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 подано касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Полтавської області від 07 грудня 2016 року.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 квітня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Полтавської області від 07 грудня 2016 року залишено без руху у зв'язку з несплатою судового збору за подання касаційної скарги та тим, що обставини, на які посилалися заявники як на підставу поновлення строку, визнані неповажними та їм запропоновано подати обґрунтовану заяву про поновлення строку на касаційне оскарження з наведенням поважних причин пропуску та поданням відповідних доказів.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 червня 2017 року ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 у відкритті касаційного провадження на рішення Апеляційного суду Полтавської області від 07 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_1 до ОСОБА_4, треті особи: Перша полтавська державна нотаріальна контора, приватне підприємство Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор», Реєстраційна служба Полтавського міського управління юстиції, про встановлення факту родинних відносин, визнання спадкоємцями за законом, визнання права власності на спадкове майно, усунення від отримання спадщини неналежного спадкоємця; за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи: Перша полтавська державна нотаріальна контора, Октябрська районна у м. Полтава рада, ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_1, про встановлення факту проживання із спадкодавцем однією сім'єю, визнання права власності; за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, треті особи: Октябрська районна рада м. Полтави, Перша полтавська державна нотаріальна контора, ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_1, ПП Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор», про визнання права власності, відмовлено. 
 
Ухвала суду касаційної інстанції мотивована тим, що підстави для поновлення процесуального строку, вказані у клопотанні, а саме: хворобливий стан здоров'я, за своїм змістом є аналогічними підставам, зазначеним у попередній заяві про поновлення строку на касаційне оскарження. Вказані заявниками причини не є обґрунтованими доказами поважності причин пропуску строку на касаційне оскарження. 
 
У серпні 2017 року ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулись до Верховного Суду України із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 08 червня 2017 року, у якій просили скасувати зазначену судову ухвалу та справу направити на новий розгляд. 
 
Підставою для перегляду вказаних судових рішень ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 зазначають неоднакове застосування судами норм статті 73 ЦПК України, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, та невідповідність зазначених судових рішень висновкам, викладеним в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ. 
 
На обґрунтування заяви ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 надали копію ухвал Верховного Суду України від 19 вересня 2007 року у справі № 9350св07, від 19 вересня 2007 року у справі № 32554св06, а також ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 квітня 2015 року у справі № 2273св15, від 25 січня 2016 року у справі № 1659ск16, від 21 листопада 2016 року у справі № 30397ск16, від 15 травня 2017 року у справі № 10635ск17 та постанову Верховного Суду України від 14 червня 2017 року у справі № 6-985цс17.
 
Відповідно до пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII) заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у цивільних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви розглядаються без повідомлення та виклику учасників справи, за винятком випадку, коли суд з огляду на обставини справи ухвалить рішення про інше.
 
13 лютого 2018 року справу передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 09 липня 2018 року цивільну справу призначено до розгляду.
 
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені у заяві ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3  доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про відмову в задоволенні заяви.
 
Згідно з положеннями пунктів 1, 2 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є: неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права - при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням правил підсудності або встановленої законом компетенції.
 
Згідно з частиною першою статті 360-5 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє у задоволенні заяви, якщо обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися, або норми права у рішенні, про перегляд якого подана заява, були застосовані правильно.
 
Відмовляючи у відкритті касаційного провадження ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 за їх касаційною скаргою на рішення Апеляційного суду Полтавської області від 07 грудня 2016 року, суд касаційної інстанції виходив з того, що заявники не виконали вимог ухвали цього ж суду від 19 квітня 2017 року щодо подання заяви про поновлення строку на касаційне оскарження з наведенням поважних причини пропуску строку. Підстави, які зазначили заявники, а саме: похилий вік та хворобливий стан здоров'я ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, у зв'язку з чим вони були позбавлені своєчасно оскаржити рішення апеляційного суду, за своїм змістом є аналогічними підставам, зазначеним у попередньо поданій ними заяві про поновлення строку на касаційне оскарження. 
 
У заяві про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 червня 2017 року ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 вказували на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права, а саме статті 73 ЦПК України 2004 року.
 
Надані заявником для порівняння копії ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 січня 2016 року, якою відкрито провадження у справі, та ухвал Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 листопада 2016 року, від 15 травня 2017 року, якими касаційні скарги залишено без руху, не можуть бути прикладом неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права, оскільки не містять правової позиції щодо спірних правовідносин та неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
У наданій заявниками для порівняння ухвалі Верховного Суду України від 19 вересня 2007 року у справі № 9350св07 суд касаційної інстанції, скасовуючи ухвалу суду апеляційної інстанції з направленням справи до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про поновлення строку та прийняття апеляційної скарги виходив із того, що відмова апеляційного суду у поновленні пропущеного строку на оскарження рішення суду першої інстанції не може бути визнана обґрунтованою.
 
У наданій заявниками для порівняння ухвалі Верховного Суду України від 19 вересня 2007 року у справі № 6-32554св06 суд касаційної інстанції скасував ухвалу суду апеляційної інстанції і направив справу до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про прийняття апеляційної скарги на тій підставі, що заяву про апеляційне оскарження до суду апеляційної інстанції заявником було подано з дотриманням процесуального строку, встановленого статтею 294 ЦПК України 2004 року. 
 
У наданій заявниками для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 квітня 2015 року у справі № 6-2273св15 суд касаційної інстанції скасував ухвалу суду апеляційної інстанції і направив справу до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про прийняття апеляційної скарги, на тій підставі, що заяву про апеляційне оскарження до суду апеляційної інстанції заявником було подано з дотриманням процесуального строку, встановленого статтею 294 ЦПК України 2004 року. 
 
Отже, порівняння наведених судових рішень із судовою ухвалою, про перегляд якої подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ за аналогічних обставин і застосування одних і тих самих норм процесуального права у спірних правовідносинах дійшов протилежних висновків щодо заявлених вимог.
 
Також у заяві до Верховного Суду України ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 посилаються на невідповідність висновків судів у справі, яка переглядається, правовій позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 14 червня 2017 року у справі № 6-985цс17.
 
Разом з тим надана для порівняння постанова Верховного Суду України від 14 червня 2017 року у справі № 6-985цс17 не є прикладом невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у цій постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм процесуального права, а саме статті 73  ЦПК України, оскільки стосується інших фактичних обставин справи.
 
Верховний Суд України зазначав, що на підставі частини першої статті 73 ЦПК України заявниця неодноразово зверталась до Сквирського районного суду із заявами про надання справи для ознайомлення, проте відповіді не отримала, справа не була надана їй для ознайомлення, тому з вини суду вона не мала можливості оформити апеляційну скаргу у визначені процесуальним законом строки.
 
Але при цьому виходив з того, що суд апеляційної інстанції, з висновком якого погодився й суд касаційної інстанції, неправильно застосував норми частини першої статті 73 ЦПК України.
 
Отже, постанова Верховного Суду України від 14 червня 2017 року у справі № 6-985цс17 не свідчить про невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції у справі, яка переглядається, викладеному у цій постанові висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм процесуального права.
 
28 липня 2014 року  ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 надали довіреність ОСОБА_11 представляти їх інтереси у цивільній справі про визнання їх спадкоємцями.
 
Копія рішення Апеляційного суду Полтавської області від 07 грудня 2016 року направлялася на адресу ОСОБА_2 супровідним листом від 19 грудня 2016 року.
 
Крім того, копія рішення Апеляційного суду Полтавської області від 07 грудня 2016 року отримана ОСОБА_11, який є адвокатом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 
 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, складовою частиною права на справедливий суд є право на розгляд справи упродовж розумного строку. 
 
Враховуючи усталену практику Європейського суду з прав людини, яка з огляду на положення статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини» та частини четвертої статті 10 ЦПК України, застосовується судами як джерело права при розгляді справ, вирішення питання про поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими, від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження рішення (Рішення ЄСПЛ від 26 квітня 2007 року у справі «Олександр Шевченко проти України», пункт 27).
 
У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи виправдовують підстави для поновлення строків для оскарження втручання у принцип res judicata (принцип юридичної визначеності), згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов'язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення (Рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України», пункт 41).
 
За таких обставин вважати заяву ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 обґрунтованою немає підстав. 
 
Відповідно до частини першої статті 360-5 ЦПК України 2004 року Верховний Суд відмовляє в задоволенні заяви, якщо обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися.
 
Керуючись пунктом 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», пунктами 1, 2, 4 частини першої статті 355, частиною першою статті 360-2, пунктом 1 частини першої статті 360-3, частиною першою статті 360-5 ЦПК України 2004 року, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 червня 2017 року.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                              Д. Д. Луспеник 

Судді:                                                                                          Б. І. Гулько 

                                                                                                     Є. В. Синельников

                                                                                                      С. Ф. Хопта 

                                                                                                      Ю. В. Черняк