Постанова  
Іменем  України
 
04 липня 2018 року
м. Київ
 
справа № 640/15362/16-ц
 
провадження № 61-24771св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Синельникова Є. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4,
відповідач - Харківський національний університет будівництва та архітектури,
третя особа - ОСОБА_5,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Київського районного суду м. Харкова у складі судді Бородіної Н. М. від 12 травня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області у складі суддів: Карімової Л. В., Бурлаки І. В., Яцини В. Б. від 21 вересня 2017 року,
ВСТАНОВИВ:
У жовтні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, уточнивши його, до Харківського національного університету будівництва та архітектури, третя особа - ОСОБА_5, про визнання дій нечинними, поновлення на роботі, зобов'язання вчинити певні дії.
Позовна заява мотивована тим, що він працював за контрактом на посаді доцента кафедри філософії Харківського національного університету будівництва та архітектури, по закінченню якого його було звільнено.
В подальшому його обрано за конкурсом на заміщення вакантної посади доцента кафедри філософії, але трудовий контракт укладений не був, у зв'язку із чим були порушені його трудові права.
З огляду на викладене просив просив визнати дії університету щодо його звільнення незаконними, поновити його на посаді доцента кафедри філософії, зобов'язати університет укласти із ним контракт, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.
Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 12 травня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що, враховуючи закінчення строку укладеного контракту, ОСОБА_4 був звільнений із дотриманням положень законодавства та підстави для його поновлення та стягнення середнього заробітку на час вимушеного прогулу - відсутні.
Крім того, між роботодавцем і ОСОБА_4 не було досягнуто згоди щодо усіх істотних умов нового контракту, тому також відсутні підстави для забов'язання університета його укласти.
Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 21 вересня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено. Рішення Київського районного суду                    м. Харкова від 12 травня 2017 року залишено без змін.
Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції виходив із того, що навчальне аудиторне навантаження ОСОБА_4                                  на 2016-2017 навчальний рік становило 324 години, що відповідало 0,75 ставки. Крім того, ОСОБА_4 перебував на навчанні в докторантурі до 31 серпня 2015 року і на посаду доцента кафедри філософії його було прийнято на підставі контракту вже після закінчення ним навчання в докторантурі, тому до спірних правовідносин не застосовуються положення статті 122 КЗпП України.
Таким чином, оскільки ОСОБА_4 було звільнено 31 серпня 2016 року, тобто в останній робочій день, університет дотримався порядку, передбаченого КЗпП України.
У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2017 року, ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення й ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.  
Касаційна скарга мотивована тим, що суди неправильно застосували положення статей 36 і 39-1 КЗпП України і не застосували положення статей 22 і 47 КЗпП України та статті 48 Закону України «Про вищу освіту». Посилання суду на розрахунок університету про ставки на кафедрі університету є необґрунтованим, у рішенні відсутні доводи неправомірності аргументів ОСОБА_4, їм не надано правової оцінки. Крім того, контракт слід було укласти на строк не менше одного року. До того ж, суди не зробили висновку про недоведеність обставин, на які посилався університет і не вимагали від нього надати докази на підтвердження його заперечень проти позову. 
Відзив на касаційну скаргу учасники справи до суду не подали.
11 травня 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.
У пункті 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Касаційна скарга задоволенню не підлягає.
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
Судами встановлено, що після навчання ОСОБА_4 в докторантурі на підставі його заяви від 18 вересня 2015 року між ОСОБА_4 та Харківським національним університетом будівництва та архітектури був укладений контракт на строк, як цього просив ОСОБА_4, з 24 вересня 2015 року по 31 серпня 2016 року, на призначення на посаду доцента.
Наказом ректора університету від 23 вересня 2015 року ОСОБА_4 був прийнятий на посаду доцента кафедри філософії за контрактом з 24 вересня 2015 року                 по 31 серпня 2016 року.
Пунктом 20 указаного контракту передбачено право, а не обов'язок університету продовжити строк дії контракту.
31 серпня 2016 року наказом ректора університету №161-к ОСОБА_4 був звільнений з посади доцента кафедри філософії у зв'язку із закінченням строку дії контракту на підставі пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України.
З наказом ОСОБА_4 був ознайомлений 05 вересня 2016 року і в той же день отримав трудову книжку.
Наказом ректора університету від 23 травня 2016 року № 131 був оголошений конкурс на заміщення вакантних посад, у тому числі на кафедрі філософії на заміщення вакантної посади доцента - ставка 1,0. 24 травня 2016 року про цей конкурс на заміщення посад було надруковано у газеті «Вечірній Харків». 
Засідання Вченої ради механіко-технологічного факультету університету щодо виборів на посаду доцента кафедри філософії відбулося 21 червня 2016 року, на якому ОСОБА_4 було обрано на заміщення вакантної посади доцента кафедри філософії.
Університетом здійснено розподіл навчальної роботи в годинах за викладачами кафедри філософії на 2016-2017 навчальний рік, за яким планувалось розподілити навантаження на викладачів кафедри філософії наступним чином: ОСОБА_6 (завідувач кафедри, професор) - 1,0 ставка; ОСОБА_4 (доцент) - 0,75 ставки; ОСОБА_7 (старший викладач) - 0,75 ставки; ОСОБА_8 (доцент) -                       0,75 ставки; ОСОБА_9 (доцент) - 0,75 ставки; ОСОБА_10 (доцент) -                0,75 ставки; ОСОБА_11 (старший викладач) - 0,5 ставки; ОСОБА_12 (доцент) - 0,75 ставки.
Навантаження на ОСОБА_4 планувалось у кількості 299 годин. Згідно з Положенням про планування роботи науково-педагогічних працівників університету, веденого в дію наказом ректора університету від 13 червня 2016 року № 158, навчальне аудиторне навантаження ОСОБА_4 на 2016-2017 навчальний рік становило 324 години, що відповідало 0,75 ставки.
Після проходження конкурсу ОСОБА_4 було запропоновано укласти контракт на три роки за ставкою 0,75, що підтверджується копією контракту з науково-педагогічним працівником від 18 вересня 2015 року, згідно з яким ОСОБА_4 було запропоновано роботу на кафедрі філософії Харківського національного університету будівництва та архітектури на посаді доцента строком дії з 01 вересня 2016 року по 31 серпня 2019 року, із заробітною платою у розмірі 0,75 ставки.
Однак ОСОБА_4 не погодився із запропонованою ставкою, підписавши контракт із закресленням запропонованої ставки, бажаючи укласти контракт саме на                ставку - 1,0. 
Згідно з частиною шостою статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Відповідно до статті 22 КЗпП України забороняється необґрунтована відмова у прийнятті на роботу. Відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об'єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається.
Необгрунтованою вважається відмова, за наявності вакантного робочого місця (посади), немотивована або мотивована посиланнями на обставини, які не відноситься до ділових якостей працівника.
Згідно з частиною третьою статті 21 КЗпП України особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.
За змістом частини третьої статті 54 Закону України «Про освіту» в редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин, педагогічні та науково-педагогічні працівники приймаються на роботу шляхом укладення трудового договору, в тому числі за контрактом. Прийняття на роботу науково-педагогічних працівників здійснюється на основі конкурсного відбору.
Відповідно до частини другої статті 32 Закону України «Про вищу освіту» вищі навчальні заклади мають рівні права, що становлять зміст їх автономії та самоврядування, у тому числі мають право приймати на роботу педагогічних, наукових, науково-педагогічних та інших працівників.
Відповідно до частини першої статті 55 цього Закону основними посадами науково-педагогічних працівників вищих навчальних закладів є, зокрема доцент.
Постановою Кабінету Міністрів України «Про впорядкування застосування контрактної форми трудового договору» від 19 березня 1994 року № 170 затверджено Положення про порядок укладання контрактів при прийнятті (найманні) на роботу працівників, відповідно до пунктів 7 і 8 якого контракт набуває чинності з моменту його підписання або з дати, визначеної сторонами у контракті, і може бути змінений за згодою сторін, складеною у письмовій формі. Контракт є підставою для видання наказу (розпорядження) про прийняття (найняття) працівника на роботу з дня, встановленого у контракті за угодою сторін.
Статтею 56 Закону України «Про вищу освіту» унормована кількість робочого часу для науково-педагогічних, наукових і педагогічних працівників.
У пункті 2 частини першої статті 36 КЗпП України передбаченоможливість припинення трудового договору у зв'язку із закінченням його строку. Припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає заяви або якогось волевиявлення працівника.
Таким чином, суди першої та апеляційної інстанції, дослідивши належним чином наявні в матеріалах справи докази, дійшли обґрунтованого висновку, що звільнення ОСОБА_4 відповідає вимогам трудового законодавства, тому відсутні підстави для поновлення його на посаді доцента кафедри філософії та стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Крім того, між університетом і ОСОБА_4 не було досягнуто згоди щодо усіх істотних умов нового контракту.
Обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі були предметом дослідження судів попередніх інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами першої та апеляційної інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
П О С Т А Н О В И В :
Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.
Рішення Київського районного суду м. Харкова від 12 травня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 21 вересня 2017 року залишити без змін. 
Постанова оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                            С.Ф. Хопта 

О.В.Білоконь

Є.В.Синельников