Постанова
Іменем України
 
30 травня 2018 року 
м. Київ
 
справа № 596/1606/15-ц
провадження № 61-2238 св 18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Висоцької В. С., Лесько А. О., Пророка В. В. (суддя-доповідач), Фаловської І. М., Штелик С. П.,
 
учасники справи:
позивач | - | Агропідприємство «Нива»,
відповідач | - | ОСОБА_6,
треті особи: | - | приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Тернопільської області Серкізовська Тетяна Леонідівна,
| - | реєстраційна служба Гусятинського районного управління юстиції Тернопільської області,
| - | Товариство з обмеженою відповідальністю «Агроцентр-Галичина»,
 
розглянув у порядку письмового провадження касаційні скарги агропідприємства «Нива» та ОСОБА_8 на рішення Апеляційного суду Тернопільської області в складі суддів: Костіва О. З., Кузьми Р. М., Сташківа Б. І., від 11 серпня 2016 року.
 
Встановив:
 
У серпні 2015 року Агропідприємство «Нива» (далі - АП «Нива») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_6, треті особи: приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Тернопільської області Серкізовська Т. Л., реєстраційна служба Гусятинського районного управління юстиції Тернопільської області, Товариство з обмеженою відповідальністю «Агроцентр-Галичина» (далі - ТОВ «Агроцентр-Галичина»), про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння.
 
Позовна заява АП «Нива» мотивована тим, що позивач з 1995 року є власником спірного майна у вигляді будівлі складу під літерою «Г» площею 761,1 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. 
В 2005 році вказане майно вибуло з володіння позивача поза його волею на підставі неправомірного рішення виконкому Хоростківської міської ради від 13 вересня 2005 року № 133 і умисного не виконання державною виконавчою службою вимог ухвали господарського суду Тернопільської області від 28 січня 2009 року (справа № 15/3-87) про внесення відомостей до єдиного реєстру заборон.
Вказані неправомірні дії надали можливість приватному агропідприємству «Медобори» (далі - ПАП «Медобори») 03 лютого 2014 року продати у тому числі спірне приміщення складу під літерою «Г» ТОВ «Агроцентр-Галичина», яке 13 лютого 2014 року продало спірне майно відповідачу ОСОБА_6
 
На підставі наведеного, уточнивши позовні вимоги, керуючись положеннями статей 387, 388 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), АП «Нива» просило суд витребувати з незаконного володіння ОСОБА_6 будівлю складу під літерою «Г», площею 761,1 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.
 
Рішенням Гусятинського районного суду Тернопільської області від 04 березня 2016 року позов задоволено. Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_6 на користь АП «Нива» будівлю складу під літерою «Г», площею 761,1 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.
 
Рішення суд першої інстанції мотивоване тим, що спірне майно є власністю АП «Нива», вибуло з його володіння проти його волі, а тому підлягає витребуванню у ОСОБА_6
 
Рішенням Апеляційного суду Тернопільської області від 11 серпня 2016 року рішення Гусятинського районного суду Тернопільської області від 04 березня 2016 року скасовано та ухвалено у справі нове рішення суду про відмову в позові.
 
Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що позивачем не надано будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог, а саме, що АП «Нива» є власником спірного майна, і це виключає можливість застосування до спірних правовідносин правового механізму, передбаченого нормами статей 387, 388 ЦК України.
 
У касаційній скарзі, поданій у серпні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, АП «Нива» просить скасувати рішення Апеляційного суду Тернопільської області від 11 серпня 2016 року і залишити без змін рішення Гусятинського районного суду Тернопільської області від 04 березня 2016 року.
 
Касаційна скарга АП «Нива» мотивована тим, що апеляційний суд дійшов помилкових висновків, що позивач не є власником спірного майна, а тому безпідставно скасував законне і обґрунтоване рішення суду першої інстанції.
 
У касаційній скарзі, поданій у серпні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_8 просить скасувати рішення Апеляційного суду Тернопільської області від 11 серпня 2016 року і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції з метою встановлення належного власника спірного майна.
 
Касаційна скарга ОСОБА_8 мотивована тим, що він є співвласником АП «Нива» і рішенням Апеляційного суду Тернопільської області від 11 серпня 2016 року порушено його права та інтереси, оскільки апеляційний суд дійшов помилкових висновків про те, що АП «Нива» не є власником спірного майна та безпідставно відмовив у позові.
 
У запереченні на касаційні скарги АП «Нива» та ОСОБА_8, поданому в грудні 2016 року, ОСОБА_6 просить відхилити касаційні скарги АП «Нива» та ОСОБА_8 і залишити в силі рішення Апеляційного суду Тернопільської області від 11 серпня 2016 року.
 
Заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_6 мотивовано тим, що апеляційний суд дійшов правильних висновків про відсутність доказів на підтвердження права власності АП «Нива» на спірне майно і неможливість задоволення позову про витребування такого майна із володіння відповідача в порядку віндикації, а тому посилання касаційної скарги АП «Нива» є безпідставними. 
Посилання заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_8 ОСОБА_6 мотивує тим, що касаційна скарга ОСОБА_8 не містить посилань на порушення апеляційним судом норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального, а тому вимоги касаційної скарги є безпідставними.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 березня 2017 року справу призначено до судового розгляду.
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Відповідно до положень статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
17 січня 2018 року справу передано на розгляд Верховного Суду.
 
У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Касаційна скарга АП «Нива» підлягає задоволенню, а касаційна скарга ОСОБА_8 частковому задоволенню, з таких підстав.
 
На час створення АП «Нива» в 1995 році правовий статус майна, переданого до статутного фонду підприємства, регулювався наступними нормами права.
 
Частиною першою статті 26 Закону України «Про власність» передбачено що об'єктами права власності господарського товариства, що є юридичною особою, є грошові та майнові внески його членів, а також майно, набуте внаслідок господарської діяльності, та інше майно, придбане на підставах, не заборонених законом.
 
У відповідності до вимог частин другої та четвертої статті 10 Закону України «Про підприємства України», статті 12 Закону України «Про господарські товариства» одним з джерел формування майна підприємства є грошові і матеріальні внески засновників і юридична особа є власником майна, переданого йому засновником у статутний фонд. Аналогічні норми містяться і у чинному законодавстві України, зокрема у статті 85 Господарського кодексу України, статті 115 ЦК України, згідно з якими товариство є власником майна, переданого йому учасниками у власність як вклад до статутного капіталу.
 
За правилами частини першої статті 133 та частини першої статті 140 Господарського кодексу України, основу правового режиму майна суб'єктів господарювання, на якій базується їх господарська діяльність, становлять право власності та інші речові права - право господарського відання, право оперативного управління. Джерелами формування майна суб'єктів господарювання, крім іншого, є грошові та матеріальні внески засновників.
 
Відповідно до частини першої статті 144 ЦК України, статутний капітал товариства з обмеженою відповідальністю складається із вкладів його учасників. Розмір статутного капіталу дорівнює сумі вартості таких вкладів. Статутний капітал товариства визначає мінімальний розмір майна товариства, що гарантує інтереси його кредиторів.
 
Вкладами учасників та засновників до статутного капіталу господарського товариства згідно з приписами статті 115 ЦК України, статті 86 Господарського кодексу України та статті 12 Закону України «Про господарські товариства», можуть бути будинки, споруди, обладнання та інші матеріальні цінності, цінні папери, право користування землею, водою, іншими природними ресурсами, будинками, спорудами, а також інші майнові права (включаючи майнові права на об'єкти інтелектуальної власності), кошти, в тому числі в іноземній валюті. Вклад, оцінений у гривнях, становить частку учасника та засновника у статутному фонді товариства.
 
Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що будь-яке майно, передане учасником як вклад до господарського товариства і включене до його статутного капіталу, є часткою учасника в ньому та стає власністю товариства.
 
Матеріали справи свідчать, що право власності на спірне нерухоме майно набуто АП «Нива» внаслідок передачі його одним із засновників агропідприємства - Хоростківським ВКП «Святослав КО» у власність, як внеску до статутного фонду підприємства. Процентне співвідношення та вартість часток статутного фонду підприємства зафіксовано в установчому договорі про створення та діяльність АП «Нива» та статуті АП «Нива» в редакції 1995 року, затвердженому рішенням виконавчого комітету Гусятинської районної ради народних депутатів 29 березня 1995 року.
 
В свою чергу Хоростківське ВКП «Святослав КО» набуло право власності на будівлі, споруди Хоростківського комбікормового заводу за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 16 грудня 1992 року, зареєстрованого 30 грудня 1992 року Гусятинським БТІ під реєстровим написом 81. Тобто, було здійснено державну реєстрацію на придбане майно згідно вимог чинного на той час відповідного законодавства.
 
Спірне майно - будівля складу «Г» площею 761,1 кв. м. відносилася до споруд Хоростківського комбікормового заводу по АДРЕСА_1.
 
Вказана спірна будівля складу «Г» разом з іншим нерухомим майном АП «Нива» за адресою: АДРЕСА_1, вибуло з володіння АП «Нива» (поза його волею) у власність ВАТ «Укрволгатехсервіс» за незаконним рішенням виконкому Хоростківської міської ради від 13 вересня 2005 року № 133 (рішення від 13 вересня 2005 року № 133 визнано недійсним чинною постановою Гусятинського районного суду Тернопільської області від 12 жовтня 2011 року, справа № 2а-3768/11).
 
ВАТ «Укрволгатехсервіс» на підставі незаконного договору купівлі-продажу від 07 лютого 2006 року продало вказане вище майно по АДРЕСА_1 ПАП «Медобори» (договір купівлі-продажу від 07 лютого 2006 року визнано недійсним чинною постановою Львівського апеляційного господарського суду від 28 листопада 2013 року, справа № 921/621/13-2/17).
 
03 лютого 2014 року ПАП «Медобори» продало це майно ТОВ «Агроцентр-Галичина».
 
13 лютого 2014 року ТОВ «Агроцентр-Галичина» продало ОСОБА_6 10/100 частин від будівель і споруд за вказаною вище адресою по АДРЕСА_1, зокрема - спірне приміщення складу під літерою «Г» площею 761,1 кв. м. 
 
Рішенням виконкому Хоростківської міської ради від 28 березня 2014 року № 30 на підставі поданої заяви ОСОБА_6 вирішено присвоїти 10/100 частинам будівель і споруд (склад під літерою «Г»), загальною площею 761,1 кв. м., що належать ОСОБА_6, поштову адресу: АДРЕСА_2.
 
03 серпня 2014 року між ТОВ «Агроцентр-Галичина» та ОСОБА_6 як співвласниками будівель та споруд, що знаходяться по АДРЕСА_1 укладено договір про поділ нерухомого майна. Згідно пункту 1.4.2 зазначеного договору в приватну власність ОСОБА_6 перейшов спірний склад під літерою «Г».
 
Із зібраних у справі матеріалів суд першої інстанції вірно встановив, що спірне нерухоме майно по АДРЕСА_1 вибуло з власності позивача АП «Нива» без його волі на підставі незаконного рішення органу місцевого самоврядування та що останнім набувачем спірної будівлі складу під літерою «Г» є відповідач ОСОБА_6
 
Положеннями ЦК України передбачено засади захисту права власності.
 
Зокрема, статтею 387 ЦК України власнику надано право витребувати майно із чужого незаконного володіння (віндикація).
 
Відповідно до положень статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього за умови, якщо згідно із статтею 388 ЦК України майно не може бути витребувано у нього.
Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин            речево-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.
 
За правилами частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо: майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
 
Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень.
Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.
 
Оскільки добросовісне набуття у розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка немала права відчужувати це майно, наслідком правочину, укладеного з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна із незаконного володіння.
 
Право власності дійсного власника при цьому презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна.
 
Таким чином, згідно з положеннями зазначених вище норм права, власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. 
 
До аналогічних та обґрунтованих правових висновків дійшов і суд першої інстанції при ухваленні рішення про задоволення вимог позивача у цій справі.
 
Апеляційний суд, ухвалюючи у справі нове рішення суду про відмову в позові, дійшов помилкових висновків про недоведеність позивачем його права власності на спірне приміщення спірної будівлі складу під літерою «Г», оскільки майно, що увійшло до статутного фонду АП «Нива» за рахунок внесків засновників такого товариства, у відповідності до чинного на той час законодавства, є власністю агропідприємства. 
 
За таких наведених вище обставин, вимоги позову про витребування спірного майна із володіння відповідача на користь позивача є похідними, доведеними і обґрунтованими.
 
Слід зазначити, що рішенням Господарського суду Тернопільської області від 08 лютого 2018 року в справі № 921/509/16-г/4, яке набрало законної сили 06 березня 2018 року, частково задоволено аналогічний позов АП «Нива» та визнано за позивачем право власності на будівлі та споруди загальною площею 6 584,5 кв. м., які відносилися до споруд Хоростківського комбікормового заводу по АДРЕСА_1, до складу яких входила спірна у цій цивільній справі будівля складу «Г» площею 761,1 кв. м. В частині ж позовних вимог АП «Нива», заявлених до ТОВ «Агроцентр-Галичина», про визнання права власності на спірний у цій цивільній справі склад (літера «Г»), загальною площею 761,1 кв. м. - господарський позов було залишено без розгляду, на підставі пункту 5 частини першої статті 226 ГПК України.
 
За правилами статті 413 ЦПК України (в чинній редакції) суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону
 
Оскільки судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону, то оскаржуване рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням в силі судового рішення суду першої інстанції.
 
Враховуючи, що касаційні скарги підлягають задоволенню, те, що АП «Нива» сплачено 2 177 грн 04 коп. судового збору за подання касаційної скарги, ОСОБА_8 судовий збір за подання його касаційної скарги не сплачувався, то судові витрати АП «Нива» слід покласти на відповідача у справі.
 
Іншими учасниками справи не заявлено до відшкодування судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Керуючись статтями 400, 401, 413, 416, 419 підпунктом 4 пункту 1 Розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України, 
 
Постановив:
 
Задовольнити касаційну скаргу Агропідприємства «Нива».
 
Задовольнити частково касаційну скаргу ОСОБА_8.
 
Скасувати рішення Апеляційного суду Тернопільської області від 11 серпня 2016 року і залишити в силі рішення Гусятинського районного суду Тернопільської області від 04 березня 2016 року.
 
Стягнути з ОСОБА_6 на користь Агропідприємства «Нива» 2 177 грн 04 коп. витрат по сплаті судового збору за розгляд справи судом касаційної інстанції.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                                      В. С. Висоцька 

                                                                                                                      А.О. Лесько

                                                                                                                      В.В. Пророк

                                                                                                                      І.М. Фаловська

                                                                                                                      С.П. Штелик