Постанова
Іменем  України
 
30 травня 2018 року
м. Київ
 
справа № 488/886/16-ц
провадження № 61-12185св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Висоцької В. С.,
суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Штелик С. П.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_3,
представник позивача - ОСОБА_4,
відповідач - дитячо-юнацький спортивно-оздоровчий комплекс Управління у справах фізичної культури і спорту Миколаївської міської ради,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Корабельного районного суду міста Миколаєва від 13 грудня 2016 року у складі судді Лазаревої Г. М. та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 25 травня 2017 року у складі колегії суддів: Яворської Ж. М., Базовкіної Т. М., Кушнірової Т. Б.,
ВСТАНОВИВ:
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
У лютому 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до дитячо-юнацького спортивно-оздоровчого комплексу Управління у справах фізичної культури і спорту Миколаївської міської ради (далі - ДЮСОК) про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.
Позовна заява мотивована тим, що вона працювала в ДЮСОК з 21 лютого 2005 року на посаді гардеробника, з 22 серпня 2005 року - на посаді сторожа яхт-клубу.
Наказом директора ДЮСОК від 28 січня 2016 року № 217-к позивач звільнена із займаної посади згідно з пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України за систематичне невиконання службових обов'язків.
Підставою для звільнення є три доповідні начальника яхт-клубу протягом двох днів з 11 до 12 січня 2016 року та догана за непідписання посадової інструкції.
Позивач вважає своє звільнення незаконним та безпідставним з тих причин, що систематичне невиконання службових обов'язків сталося раптово за два дні в січні 2016 року. Крім того, відповідач порушив порядок накладення дисциплінарного стягнення, оскільки відповідно до статті 149 КЗпП України стягнення оголошується в наказі та повідомляється працівникові під розписку. Причини звільнення, наведені в наказі від 28 січня 2016 року № 217-к, не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки зміст сфабрикованих звинувачень до її відома не доводився. 
Вважає, що дійсною причиною звільнення була помста начальника яхт-клубу ОСОБА_5, оскільки протягом роботи позивач була свідком всіх порушень (підписувала акти як свідок при розслідуванні діяльності яхт-клубу), які мали місце в яхт-клубі.
Незаконним звільненням було завдано моральних страждань, які виявилися у погіршенні здоров'я, погіршенні стосунків з оточуючими.
Посилаючись на викладені обставини, позивач просила поновити її на роботі на посаді сторожа яхт-клубу, стягнути з відповідача на її користь заробітну плату за час вимушеного прогулу з часу звільнення до дати поновлення її на роботі та моральну шкоду, заподіяну незаконними діями відповідача, в розмірі 5 000,00 грн.
Рішенням Корабельного районного суду міста Миколаєва від 13 грудня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.
Додатковим рішенням Корабельного районного суду міста Миколаєва від 21 березня 2017 року з ОСОБА_3 на користь держави стягнуто судовий збір у розмірі 551,20 грн.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач допустила порушення, які мали ознаки дисциплінарних, роботодавець намагався отримати від позивача пояснення у зв'язку з виявленими фактами, притягнення позивача до відповідальності згідно з наказом від 24 грудня 2015 року № 189-х відбулося у межах визначеного статтею 148 КЗпП України строку застосування дисциплінарної відповідальності.
Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 25 травня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції повно та всебічно встановив обставини справи, надав правильну оцінку зібраним доказам, до спірних правовідносин правильно застосував норми матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Хоча суд першої інстанції не вирішив питання про залучення до участі у справі Управління у справах фізичної культури і спорту Миколаївської міської ради, до повноважень якого входить проведення нарахування та виплати заробітної плати працівникам ДЮСОК, проте це не вплинуло на правильність висновку суду про необґрунтованість заявлених вимог, а тому з урахуванням частини другої статті 308 ЦПК України 2004 року немає підстав для скасування рішення суду.
У касаційній скарзі, поданій у червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 просить, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права скасувати судові рішення, ухвалити нове рішення про задоволення позову. 
Касаційна скарга мотивована тим, що під час розгляду справи суди фактично не встановили фактів порушення позивачем посадових обов'язків, однак визнали звільнення законним. Відповідач не зазначив, які саме порушення трудової дисципліни або посадових обов'язків допустила позивач, що стали підставою для її звільнення. Питання про порушення позивачем трудової дисципліни вирішувалося і трудовим колективом, та з одного і того ж питання двічі прийнято рішення всупереч статтям 147 та 152 КЗпП України.
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Згідно зі статтею 21 КЗпП України трудовий договір - є угода між працівником і власником підприємства, установи або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядку, а власник підприємства зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Відповідно до пунктів 2, 4 частини першої статті 29 КЗпП України до початку роботи за укладеним трудовим договором власник або уповноважений ним орган зобов'язаний ознайомити працівника з правилами внутрішнього трудового розпорядку та колективним договором, проінструктувати працівника з техніки безпеки, виробничої санітарії, гігієни праці і протипожежної охорони.
Стаття 147 КЗпП України визначає, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана, звільнення.
Згідно зі статтями 148, 149 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. До застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.
Підставою для застосування дисциплінарного стягнення є дисциплінарний проступок, під яким розуміється противоправне винне невиконання або неналежне виконання працівником його трудових обов'язків. Для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності в обов'язковому порядку має бути встановлена провина, як одна із важливих ознак порушення трудової дисципліни. При відсутності вини працівник не може бути притягнутий до дисциплінарної відповідальності.     
Суд установив, що відповідно до Статуту, зареєстрованого реєстраційно-ліцензійною палатою виконкому міської ради м. Миколаєва 10 квітня 2002 року, з наступними змінами (далі - Статут) ДЮСОК є юридичною особою, засновником якого є міська рада, і підпорядкований безпосередньо Управлінню у справах фізичної культури і спорту Миколаївської міської ради.
ОСОБА_3 працювала в ДЮСОК з 21 лютого 2005 року на посаді гардеробника, з 22 серпня 2005 року - на посаді сторожа яхт-клубу.
Згідно із законодавством України і на основі Довідника кваліфікаційних характеристик професій працівників, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 16 лютого 1998 року № 24, роботодавець розробляє та затверджує посадові інструкції для керівників, професіоналів та фахівців, ураховуючи конкретні завдання та обов'язки, функції, права, відповідальність працівників цих груп та особливість штатного розпису підприємства, установи, організації. Для технічних службовців і робітників, у разі необхідності, розробляються робочі інструкції.
Позивач ознайомлена із затвердженими директором ДЮСОК 02 січня 2014 року обов'язками сторожа яхт-клубу.
Наказом директора ДЮСОК від 01 жовтня 2015 року № 170/2-х затверджені та введені нові посадові інструкції для працівників ДЮСОК. Посадові інструкції в попередній редакції втратили чинність.
Як випливає з пункту 3 посадової інструкції, сторож у своїй роботі керується правилами та інструкцією з охорони будівель та споруд, загальними правилами та нормами охорони праці, виробничої санітарії та протипожежного захисту, а також Статутом і Правилами внутрішнього трудового розпорядку, затвердженими наказом директора ДЮСОК від 23 липня 2015 року № 151 (далі - Правила), та цією інструкцією.
За невиконання чи неналежне виконання без поважних причин Правил ДЮСОК, законних наказів і розпоряджень адміністрації та інших локальних актів, посадових обов'язків, встановлених цією інстанцією, сторож несе дисциплінарну відповідальність у порядку, визначеному трудовим законодавством (пункт 4.1 цієї посадової інструкції).
Усі сторожі установи ознайомилися з посадовою інструкцією, за винятком позивача.
Директор яхт-клубу неодноразово намагалася ознайомити позивача з її посадовими обов'язками 16 жовтня та 02 листопада 2015 року, проте кожного разу отримувала відмову, про що складено відповідні акти.
Вкотре, 03 грудня 2015 року начальник яхт-клубу запропонував позивачу ознайомитися з посадовою інструкцією, проте вона знову відмовилася.
24 грудня 2015 року в присутності директора ДЮСОК, заступників директора та начальника яхт-клубу ОСОБА_3 ознайомилася з посадовою інструкцією, проте висловила свою категоричну незгоду з нею, оскільки, на її думку, вона не відповідає інструкції сторожа.
Наказом директора ДЮСОК від 01 грудня 2015 року № 182-х змінений графік роботи сторожів яхт-клубу та з 01 лютого 2016 року встановлено наступний режим роботи сторожа ОСОБА_3: з 11.00 до 19.00, вихідні - субота, неділя; інші дні з 19.00 до 8.00, вихідні та святкові дні 24 год. (з 8.00 до 8.00) - згідно із встановленим графіком.
Із цим наказом ОСОБА_3 ознайомлена (директор ДЮСОК прочитав наказ вголос), однак від його підписання відмовилася, про що був складений відповідний акт.
Наказом директора ДЮСОК від 01 грудня 2015 року № 183-х у зв'язку з виробничою необхідністю змінений режим праці сторожів та встановлений такий режим роботи для сторожів яхт-клубу: з 12.00 до 20.00 (1 день), з 20.00-8.00 (2 день), вихідний (3 день), субота та неділя, святкові дні з 8.00 до 20.00 та з 20.00 до 08.00. 
Наказом директора ДЮСОК від 24 грудня 2015 року № 189-х ОСОБА_3 за постійне порушення трудової дисципліни, а саме: відмову підписати посадову інструкцію, відмову ознайомитися та підписати наказ про зміну режиму праці сторожів від 1 грудня 2015 року № 182-х, винесено догану.
Наказом директора ДЮСОК від 28 січня 2016 року № 217-к ОСОБА_3 звільнено із займаної посади згідно з пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України за систематичне невиконання без поважних причин обов'язків, покладених трудовим договором і правилами внутрішнього трудового розпорядку.
Підставами цього наказу вказані: догана, оголошена наказом від 24 грудня 2015 року № 189-х, доповідні начальника яхт-клубу від 11 січня 2016 року № 97, від 11 січня 2016 року № 96, доповідна робітників яхт-клубу від 12 січня 2016 року № 99 та протокол засідання зборів трудового колективу від 28 січня 2016 року № 1.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.
Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, що містяться в пункті 22, постанови від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясовувати, у чому конкретно проявилося порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 частини першої статті 40 КЗпП України.
Зокрема, у справі про звільнення за пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України суд повинен з'ясовувати, чи передував безпосередньо звільненню дисциплінарний проступок, за який не застосовувалися інші заходи дисциплінарного чи громадського стягнення, та чи можна вважати його вчинення систематичним невиконанням працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку.
Як роз'яснено у пункті 23 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України, за передбаченими пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України підставами працівник може бути звільнений лише за проступок, вчинений після застосування до нього дисциплінарного чи громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. У таких випадках ураховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або не зняті достроково (стаття 151 КЗпП України), і ті громадські стягнення, які застосовані до працівника за порушення трудової дисципліни відповідно до положення або статуту, що визначає діяльність громадської організації, і з дня накладення яких до видання наказу про звільнення не минуло більше одного року.
Відмовляючи у задоволенні позову, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що позивач допустила порушення, які мали ознаки дисциплінарних, уникала виконання своїх трудових обов'язків, передбачених Правилами, відкрито та свідомо відмовляючись від ознайомлення та підписання локальних нормативних актів, які регламентують її трудові обов'язки та порядок їх виконання, що впливало на можливість відповідача організувати належним чином робочий процес відповідно до вимог чинного трудового законодавства, порушуючи своїми діями виробничу дисципліну, перешкоджала іншим працівникам - сторожам установи виконувати свої трудові обов'язки.
Зазначені висновки судів попередніх інстанцій не ґрунтуються на законі, оскільки під час розгляду справи суди належним чином не з'ясовували, чи передував безпосередньо звільненню дисциплінарний проступок, за який не застосовувалися інші заходи дисциплінарного чи громадського стягнення, та чи можна вважати його вчинення систематичним невиконанням працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку.
Крім того, наказ про звільнення позивача не містить відомостей про те, яке саме порушення трудової дисципліни або посадових обов'язків допустила позивач, які стали підставою для її звільнення, та не відповідає вимогам документального оформлення звільнення (пункт 4.4 ДСТУ 4163-2003 (Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлювання документів ДСТУ 4163-2003 затверджено наказом Держспоживстандарту від 07 квітня 2003 року № 55), згідно з яким обов'язковими реквізитами наказу є: найменування установи; назва виду документа (у нашому випадку - наказ); дата складання; реєстраційний індекс (номер); указується порядковий номер, який може бути доповнений індексом справи за номенклатурою справ (наприклад, «Наказ № 32-к», де «к» означає, що це кадровий наказ); заголовок документа, з якого повинно бути зрозуміло, про що наказ (наприклад, «Про звільнення»); текст наказу з повним формулюванням підстави для звільнення з посиланням на пункт і статтю КЗпП України; підпис.
Таким чином, суд першої інстанції порушив норми процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, не дослідив зібрані у справі докази та не встановив в чому полягає систематичне невиконання позивачем без поважних причин обов'язків, які саме порушення мали ознаки дисциплінарних та стали підставою для її звільнення. Суд апеляційної інстанції зазначених порушень суду першої інстанції не усунув, у зв'язку з чим дійшов передчасного висновку про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.
Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановити зазначені обставини та усунути допущені порушення судового розгляду справи.
Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.
За викладених обставин постановлені у справі судові рішення підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
Керуючись статтями 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 задовольнити частково.
Рішення Корабельного районного суду міста Миколаєва від 13 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 25 травня 2017 року скасувати.
Справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий | В. С. Висоцька
Судді: | А. О. Лесько     С. Ю. Мартєв      В. В. Пророк      С. П. Штелик