Постанова
Іменем України
 
20 червня 2018 року
м. Київ
 
справа № 308/2749/16-ц
провадження № 61-12552 св 18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Стрільчука В. А.,
суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Ступак О. В., Усика Г. І. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1,
відповідач - ОСОБА_2,
третя особа - орган опіки та піклування виконавчого комітету Ужгородської міської ради,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 07 липня 2017 року у складі судді Фазикош О. В. та постанову Апеляційного суду Закарпатської області від 18 січня 2018 року у складі колегії суддів: Готри Т. Ю., Бисаги Т. Ю., Собослоя Г. Г.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У березні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дітей та її утримання.
 
На обгрунтування позовних вимог зазначала, що 29 вересня 2004 року між нею та ОСОБА_2 укладено шлюб, від якого у них народилося троє дітей: син - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, донька - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_6, син - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3. Відповідач ухиляється від виконання батьківських обов'язків, зароблені кошти використовує задля власних потреб, не пов'язані із сімейним життям, а тому вона самотужки утримувала та виховувала трьох малолітніх дітей, дбала про їхній фізичний, моральний та духовний розвиток. Відповідач є асистентом кафедри шкірних та венеричних хвороб медичного факультету Ужгородського національного Університету, а також працює лікарем-хірургом торакального відділення торакальної хірургії Закарпатської обласної клінічної лікарні 
ім. А. Новака, отримує стабільний дохід, а тому має можливість утримувати її та їхніх дітей.
 
Посилаючись на наведене, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила стягнути з відповідача аліменти на утримання малолітніх дітей у розмірі 
60 відсотків від усіх видів його заробітку (доходу), щомісячно, але не менше 
30 відсотків прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку, починаючи з дня подачі позову до суду й до повноліття дітей, а також стягнути аліменти на її утримання у розмірі 10 відсотків від усіх видів заробітку (доходу), щомісячно, до досягнення малолітньою дитиною - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, трирічного віку. 
 
У січні 2017 року ОСОБА_2 подав до суду зустрічний позов до 
ОСОБА_1, третя особа - орган опіки та піклування виконавчого комітету Ужгородської міської ради про визначення місця проживання дітей та стягнення аліментів, у якому з урахуванням уточнених позовних вимог, просив залишити на його утриманні та вихованні малолітніх дітей ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, 
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, та стягнути з відповідача аліменти на утримання дітей у розмірі 50 відсотків заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
 
Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 
07 липня 2017 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дітей та дружини, до досягнення дитиною трьох років, та зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа - орган опіки та піклування виконавчого комітету Ужгородської міської ради, про визначення місця проживання дітей та стягнення аліментів - задоволено частково.
 
Визначено місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_7, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, разом з матір'ю - ОСОБА_1
 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дітей ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, 
ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, в розмірі 1/2 частини від усіх видів заробітку (доходу) 
ОСОБА_2, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 17 березня 2016 року до досягнення найстаршою дитиною повноліття.
 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на її утримання у розмірі 400 гривень щомісячно до досягнення ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, трирічного віку, починаючи з 17 березня 2016 року.
 
Допущено негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів за один місяць.
 
В задоволенні решти позивних вимог відмовлено.
 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 
551,20 грн.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що обоє батьків створили належні умови для проживання та виховання дитини, мають позитивні характеристики, працюють, кожен з них бажає, щоб діти проживали з ним. Визначаючи місцем проживання малолітніх дітей ОСОБА_3, 
ОСОБА_4, ОСОБА_5 разом з матір'ю ОСОБА_1, суд виходив з встановлених обставин справи у їх сукупності, принципів, визначених в Декларації прав дитини, та відсутності будь-яких виключних обставин, які б викликали необхідність розлучення малолітніх дітей з їх матір'ю. Задовольняючи позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання дітей у розмірі 1/2 частини від усіх видів заробітку (доходу) ОСОБА_2, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 17 березня 2016 року до досягнення найстаршою дитиною повноліття, суд виходив з того, що відповідач є працездатною особою і має можливість утримувати малолітніх дітей. Ураховуючи, що до досягнення дитиною трирічного віку, позивач тимчасово позбавлена можливості особистою працею заробляти грошові кошти та забезпечувати своє матеріальне утримання, суд вважав можливим задовольнити її вимоги про стягнення з відповідача аліментів на її утримання у розмірі 400,00 грн. 
 
Частково задовольняючи зустрічний позов, суд виходив з того, що відповідач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1, як мати, не спроможна надати дітям належного виховання та розвитку, а також забезпечити їм нормальні та безпечні умови проживання. 
 
Постановою Апеляційного суду Закарпатської області від 18 січня 2018 року апеляційна скарга ОСОБА_2 залишена без задоволення, а рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 07 липня 
2017 року залишено без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції правильно урахував всі обставини справи та дійшов обгрунтованого висновку про задоволення позову частково. Колегія суддів відхилила доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 не заявляла вимог про визначення місця проживання малолітніх дітей разом із нею, що на думку заявника, свідчить про порушення судом принципу диспозитивності цивільного судочинства, оскільки з урахуванням зустрічного позову ОСОБА_2 про визначення місця проживання дітей разом із батьком, суд першої інстанції з урахуванням усіх обставин справи, дійшов висновку про доцільність визначення місця проживання малолітніх дітей разом із матір'ю ОСОБА_1 Визначаючи розмір аліментів, які підлягають стягненню з ОСОБА_2 на утримання малолітніх дітей, суд першої інстанції урахував вимоги сімейного законодавства щодо обов'язку батьків утримувати своїх дітей, та можливість відповідача сплачувати аліменти. Вирішуючи питання щодо визначення розміру аліментів на утримання ОСОБА_1 у розмірі 400,00 грн., до досягнення дитиною трирічного віку, суд першої інстанції правильно виходив з того, що позивач має право на таке утримання незалежно від того, чи вона працює, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Призначений судом розмір аліментів сукупно не перевищує максимального розміру, передбаченого статтею 70 Закону України «Про виконавче провадження».
 
У березні 2018 року до суду касаційної інстанції надійшла касаційна скарга ОСОБА_2, з неодноразовими доповненнями, у якій заявник просив скасувати рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 07 липня 2017 року і постанову Апеляційного суду Закарпатської області від 18 січня 2018 року, та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні первісного позову, а в частині зустрічних позовних вимог справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. 
 
Касаційна скарга обгрунтована тим, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, оскільки ОСОБА_1 вимог про визначення місця проживання малолітніх дітей разом із нею не заявляла, а тому судами порушено принцип диспозитивності цивільного судочинства. Вирішуючи питання про стягнення з нього аліментів, суд не врахував положення статті 
70 Закону України «Про виконавче провадження» щодо максимального розміру аліментів, які стягуються з боржника, який не повинен перевищувати 
50 відсотків заробітної плати цієї особи. Судами попередніх інстанцій взято до уваги докази, які є недопустимими та неналежними, оскільки довідка про доходи № 623 від 11 жовтня 2017 року подана до суду апеляційної інстанції в день ухвалення постанови суду, що позбавило його можливості завчасно надати відповідні заперечення. Висновок органу опіки та піклування від 20 листопада 2015 року № 567/12-34, у якому зазначено про доцільність визначення місця проживання малолітніх дітей з матір'ю вважав незаконним. Також зазначав, що ОСОБА_1 не має самостійного доходу, її поведінка є абсолютно аморальною та такою, що шкодить розвитку дітей, оскільки вона психологічно тисне на дітей задля формування негативного образу батька. Крім того посилався на те, що судом неправильно визначено розмір судових витрат, з огляду на задоволення позовних вимог ОСОБА_1 частково. 
 
У квітні 2018 року до суду касаційної інстанції надійшов відзив на касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_6, обгрунтований тим, що позивач працює вчителем англійської мови та має самостійні джерела доходу, а тому посилання ОСОБА_2 на неможливість забезпечити нормальне виховання та утримання дітей є необгрунтованим. ОСОБА_2 негативно впливає на малолітніх дітей, що підтверджується наявністю кримінальної справи за фактом нанесення обвинуваченим ОСОБА_2 тілесних ушкоджень своєму сину. Законом України «Про виконавче провадження» передбачено, що максимальний розмір відрахувань з заробітної плати чи іншого доходу боржника в розмірі 50 відсотків не поширюється на стягнення аліментів, в такому випадку розмір відрахувань не може перевищувати 70 відсотків. Ураховуючи, що позивач, відповідач та діти проживають за однією адресою та не досягненням згоди подружжям про те, з ким із них будуть проживати неповнолітні діти, про порядок та розмір виплати коштів на утримання дітей, дружини (чоловіка), суд першої інстанції правильно вирішив зазначений спір по суті, не порушивши принцип диспозитивності цивільного судочинства та дійшов законного і обгрунтованого висновку про визначення місця проживання дітей з матір'ю та стягнення аліментів на утримання дітей та іншого з подружжя до досягнення дитиною трирічного віку. 
 
Згідно статті 388 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня 
2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.
 
За змістом частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Установлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення попередніх інстанцій ухвалені з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги висновки судів попередніх інстанцій не спростовують.
 
Судами попередніх інстанцій установлено, що сторони з 23 вересня 2004 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано за рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 30 жовтня 
2015 року. Від шлюбу вони мають малолітніх дітей: ОСОБА_3, 
ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3.
 
Встановлено, і зазначене сторонами не заперечувалось, що позивач та відповідач разом з малолітніми дітьми спільно проживають за адресою: 
АДРЕСА_1
 
З висновку органу опіки і піклування виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 20 листопада 2015 року № 567/12-34, убачається, що орган опіки і піклування вважає доцільним визначити місце проживання малолітніх дітей разом з матір'ю ОСОБА_1
 
Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповідальним розпорядженням від 24 травня 2013 року, зареєстрованим у реєстрі за № 274, ОСОБА_1 є спадкоємницею права на вклади ОСОБА_7, на суму 2604,93 євро та 30 000,00 грн. 
 
На час прийняття рішення судом першої інстанції ОСОБА_1 отримувала щомісячну одноразову допомогу при народженні дитини у розмірі 1 485,00 грн щомісячно, працює вчителем англійської мови в Сторожницькій загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів Ужгородської районної ради Закарпатської області. 
 
ОСОБА_2 займає посаду асистента Державного вищого навчального закладу Ужгородський національний університет, у період з березня по серпень 2016 року йому нарахована заробітна плата у розмірі 8 567,47 грн. За станом здоров'я він є здоровим, що підтверджується наявною у матеріалах справи медичною картою. 
 
Відповідно до статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, чи розірвано шлюб і чи проживають вони разом чи окремо.
 
Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що обоє батьків створили належні умови для проживання та виховання дітей, мають позитивні характеристики, працюють, кожен бажає, щоб місце проживання дітей було визначено саме з ним. 
 
Згідно з частиною першою статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.
 
Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько не дійшли згоди щодо того, з ким із них будуть проживати малолітні діти, спір між ними вирішується судом. При вирішенні спору щодо місця проживання дітей суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного із них, вік дітей, стан їх здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.
 
В силу частини першої статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) (далі - Конвенція) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.
 
Згідно з положеннями статті 9 зазначеної Конвенції держави - учасниці забезпечують, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
 
Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв'язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов'язком батьків діяти в її інтересах.
 
У § 54 рішення Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 
1992 року, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
 
Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.
 
У рішенні ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року № 39948/06 у справі «Савіни проти України» викладена позиція про те, що дитина може бути розлучена з матір'ю у виняткових випадках.
 
Разом з тим, визначення місця проживання дитини з матір'ю не можна тлумачити як наявність у матері переваги перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, беручи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини. Поняття «розлучення» не співпадає з поняттям «визначення місця проживання», оскільки батько дитини у разі визначення місця проживання дитини з матір'ю не обмежений у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно неї та участь у її вихованні й може реалізувати свої права шляхом домовленості з матір'ю дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки і піклування чи за рішенням суду.
 
Ураховуючи наведене, суд першої інстанції повно та об'єктивно дослідивши всі обставини справи, зібрані докази, та надавши їм належну правову оцінку, дійшов обгрунтованого висновку про наявність підстав для визначення місця проживання дитини з матір'ю, що ніяким чином не порушує права батька. 
 
Доводи касаційної скарги про порушення судами принципу диспозитивності цивільного судочинства з огляду на те, що ОСОБА_1 не заявляла вимог про визначення місця проживання малолітніх дітей разом із нею, є необгрунтованими, оскільки суд вирішив зазначений спір по суті, з урахуванням того, що малолітні діти проживають за однією адресою разом з матір'ю та батьком, що не перешкоджає батьку брати безпосередню участь у їх вихованні. 
 
Посилання в касаційній скарзі на незаконність висновку органу опіки і піклування виконавчого комітету Ужгородської міської ради щодо визначення місця проживання малолітніх дітей разом з їх матір'ю є безпідставними, оскільки заявник не надав жодного доказу на підтвердження його неправильності та неповноти.
 
Твердження заявника про не урахування судами аморальної поведінки позивача, що негативно впливає на виховання дітей, не заслуговують на увагу, оскільки з матеріалів справи убачається, що між позивачем та відповідачем склалися недоброзичливі стосунки, а тому їх взаємні звинувачення щодо негативної поведінки, є намаганням принизити авторитет один одного.
 
Що стосується позовних вимог про стягнення аліментів, то установлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення також постановлені з дотриманням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права, а тому є законними та обгрунтованими з огляду на наступне. 
 
За змістом частини першої статті 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
 
Частиною першою та другою статті 27 Конвенції визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
 
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
 
Згідно з статтею 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними і той із батьків хто проживає окремо від дитини може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.
 
Стаття 182 СК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлює, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Аналогічні положення передбачені пунктом 17 Постанови Пленуму Верховного суду України у постанові від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів».
 
Відповідно до частини першої статті 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.
 
Згідно з частиною першою статті 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову.
 
Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дітей, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, правильно виходив з того, що відповідач офіційно працевлаштований і має регулярний дохід, а тому дійшов обгрунтованого висновку про необхідність стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, у розмірі 1/2 частини від всіх видів заробітку (доходів), щомісячно.
 
Визначаючи розмір аліментів на утримання ОСОБА_1, до досягнення дитиною трирічного віку, суди попередніх інстанцій правильно застосували положення статті 84 СК України, за змістом якої дружина має право на утримання під час вагітності та у разі проживання з нею дитини, від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має і в разі розірвання шлюбу.
 
Відповідно до частин першої та другої статті 80 СК України аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів одному з подружжя суд визначає з урахуванням можливості одержання утримання від повнолітніх дочки, сина, батьків та з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення.
 
З огляду на зазначене, та з урахуванням того, що відповідач працює, отримує стабільний і достатній заробіток, а тому має можливість утримувати 
ОСОБА_1 до досягнення дитиною трирічного віку, суд першої інстанції обгрунтовано стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на її утримання в розмірі 400,00 грн. щомісячно, до досягнення дитиною трирічного віку. 
 
Посилання у касаційній скарзі на те, що вирішуючи питання про стягнення з заявника аліментів, суд не урахував положень статті 70 Закону України «Про виконавче провадження» щодо максимального розміру аліментів, які стягуються з боржника, розмір яких не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи, є помилковим.
 
Відповідно до частини третьої статті 70 Закону України «Про виконавче провадження» загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати та інших доходів боржника не може перевищувати 50 відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі у разі відрахування за кількома виконавчими документами. Це обмеження не поширюється на відрахування із заробітної плати у разі відбування боржником покарання у виді виправних робіт і стягнення аліментів на неповнолітніх дітей. У таких випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати 
70 відсотків.
 
Визначений судом загальний розмір усіх відрахувань із заробітної плати ОСОБА_2 не перевищує 70 відсотків, визначених статтею 70 Закону України «Про виконавче провадження».
 
Твердження заявника про неправильне визначення судом розміру судових витрат є помилковим, оскільки вони визначені відповідно до ставок судового збору, передбачених Законом України «Про судовий збір». 
 
Що стосується вимог касаційної скарги про надання рекомендацій щодо виконання рішення суду, то відповідні питання врегульовані Законом України «Про виконавче провадження» та здійснюються органами державної виконавчої служби відповідно до вимог цього Закону, а тому суд не вправі підмінювати собою органи виконавчої влади та впливати на їхні дії, окрім як у визначений законом спосіб.
 
Інші доводи касаційної скарги не впливають на законність та обгрунтованість рішення судів першої та апеляційної інстанцій, фактично зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. 
 
Відповідно до частини третьої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Аналізуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що судами першої та апеляційної інстанції правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам, а тому касаційна скарга не підлягає задоволенню.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
 
Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 07 липня 2017 року та постанову Апеляційного суду Закарпатської області від 18 січня 2018 року залишити без змін.
 
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий:                                                                        В. А. Стрільчук
Судді:                                                                                             В. О. Кузнєцов
А. С. Олійник
О. В. Ступак
                                                                                              Г.І. Усик