Постанова
Іменем України
15 травня 2018 року
м. Київ
 
справа  №  632/2055/15-к 
провадження № 51- 149 км18
 
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                  ОСОБА_1 ,
суддів                                                ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора                                         ОСОБА_5 ,
 
розглянув у судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 на вирок Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 07 жовтня 2015 року та вирок Апеляційного суду Харківської області від 03 квітня 2017 року у кримінальному провадженні № 12015220400000795 за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя м. Харкова,  
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 Кримінального кодексу України (далі – КК).
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 7 жовтня 2015 року ОСОБА_7 визнано винуватим у відкритому викраденні чужого майна, поєднаному з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, та засуджено за ч. 2 ст. 186 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
На підставі ст. 75 КК ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки та покладено на нього обов`язки, передбачені пунктами 2, 3 ч. 1 ст. 76 КК. 
Як установлено судом, ОСОБА_7 9 серпня 2015 року о 23-й годині, перебуваючи у квартирі ОСОБА_8 в с. Олексіївці Первомайського району Харківської області, з метою викрадення чужого майна умисно завдав останній кількох ударів кулаком по тілу та в обличчя, заподіявши їй легких тілесних ушкоджень без короткочасного розладу здоров`я, після чого відкрито заволодів майном потерпілої вартістю 12 049 грн та зник з місця злочину.
Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 20 січня 2016 року вказаний вирок залишено без змін.  
Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 20 грудня 2016 року рішення апеляційного суду скасував через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та призначив новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
При новому розгляді Апеляційний суд Харківської області 3 квітня 2017 року вирок місцевого суду в частині призначеного покарання скасував та ухвалив новий вирок, яким призначив ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 186 КК покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. 
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить судові рішення скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції через  істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.
Вважає, що кримінальне провадження було розглянуто судом першої інстанції без додержання вимог Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК), що, на думку захисника, перешкодило суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення. Зокрема, звертає увагу на те, що місцевий суд розглянув справу без участі захисника та за відсутності потерпілої, не повідомивши її належним чином про дату, час і місце судового засідання, в порушення вимог ч. 3 ст. 349 КПК не роз`яснив засудженому наслідки застосування вказаної норми та всупереч статтям 22, 349 КПК запропонував ОСОБА_7 надати пояснення тільки після задоволення клопотання прокурора про долучення до справи письмових доказів. Крім того, на думку захисника, перебування суду в нарадчій кімнаті упродовж 20 хвилин, тоді, як вирок проголошувався лише 8 хвилин, свідчить про порушення судом вимог статей 367, 368 КПК.
Також зазначає, що при перегляді справи суд апеляційної інстанції на вказані порушення уваги не звернув та скасував вирок місцевого суду лише в частині призначеного покарання, а тому вважає, що ухвалене апеляційним судом рішення постановлено без додержання вимог ст. 370 КПК і не може бути залишено в силі.
Позиція інших учасників судового провадження
Прокурор у судовому засіданні з доводами, наведеними в касаційній скарзі захисника, не погодився і просив Суд залишити її без задоволення, а судові рішення – без зміни. 
Інших учасників було повідомлено про час і місце розгляду касаційної скарги, однак в судове засідання вони не прибули. Заяв про відкладення розгляду справи від них не надходило.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши наведені доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
У доводах, наведених у касаційній скарзі, захисник вказував на порушення судом вимог п. 5 ч. 2 ст. 412 КПК, а саме здійснення судового провадження за відсутності потерпілої, належним чином не повідомленої про дату, час і місце судового засідання.
За змістом ч. 3 ст. 56 КПК під час судового провадження в будь-якій інстанції потерпілий має право бути завчасно повідомлений про час і місце судового розгляду, а також висловлювати свою думку при вирішенні питання про призначення покарання обвинуваченому. Згідно з ч. 1 ст. 135 цього Кодексуособа викликається до суду шляхом вручення повістки про виклик, надіслання її поштою, електронною поштою чи факсимільним зв`язком, здійснення виклику по телефону або телеграмою. При цьому суд повинен переконатися, що таке повідомлення мало місце.
Відповідно до ч. 1 ст. 136 КПК належним підтвердженням отримання особою повістки про виклик або ознайомлення з її змістом іншим шляхом є розпис особи про отримання повістки, в тому числі на поштовому повідомленні, відеозапис вручення особі повістки, будь-які інші дані, які підтверджують факт вручення особі повістки про виклик або ознайомлення з її змістом.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, потерпілу ОСОБА_8 було належно повідомлено про дату, час і місце підготовчого судового засідання шляхом направлення поштою повістки про її виклик (а. с. 12), і у зазначений час вона з`явилася до суду, де отримала пам`ятку про її права та обов`язки (а. с. 14) та подала суду заяву про розгляд кримінального провадження без її участі, а також висловила свою думку щодо покарання, яке, як вона вважала, слід було призначити ОСОБА_7 (а. с. 18).  
Зважаючи на викладене, ці доводи захисника колегія суддів відхиляє як  безпідставні.
Також у своїх доводах захисник посилався на те, що під час судового розгляду суд не роз`яснив засудженому положення ч. 3 ст. 349 КПК, чим, на думку захисника, порушив право ОСОБА_7 на захист.
Відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку. 
Під час перевірки матеріалів провадження встановлено, що суд дотримався зазначених вимог кримінального процесуального закону. 
Як убачається із зафіксованого за допомогою технічного засобу на носії інформації запису судового засідання в суді першої інстанції, вирішуючи питання щодо обсягу доказів, які підлягають дослідженню в судовому засіданні, та порядку їх дослідження, суд, встановивши, що фактичні обставини справи ніким з учасників процесу не оспорюються, дійшов до висновку про недоцільність дослідження доказів у кримінальному провадженні, обмежившись лише допитом засудженого і дослідженням даних, що характеризують його особу. 
Приймаючи дане рішення, районний суд відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК з`ясував у засудженого, чи правильно він розуміє зміст обставин, які ніким не оспорюються, та роз`яснив, що в такому випадку він буде позбавлений права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
Погодившись із таким порядком дослідження доказів, ОСОБА_7 пояснив, що вказані обставини йому зрозумілі і ним не оспорюються. 
Отже, доводи касаційної скарги про те, що, приймаючи рішення про розгляд кримінального провадження за правилами ч. 3 ст. 349 КПК, районний суд не роз`яснив засудженому його наслідків, слід також визнати безпідставними.  
Надуманими Суд вважає й доводи касаційної скарги про те, що, розглянувши кримінальне провадження без залучення захисника, суд першої інстанції порушив право ОСОБА_7 на захист.
Відповідно до вимог ст. 52 КПК участь захисника у цьому кримінальному провадженні є необов`язковою.
Як убачається з матеріалів справи, до початку судового розгляду суд вручив ОСОБА_7 пам`ятку про його права і обов`язки (а. с. 13), де, серед іншого, також було зазначено про його право користуватися послугами захисника. Однак після ознайомлення із своїми правами останній будь-яких клопотань, у тому числі й щодо залучення до участі у справі захисника, не заявив.
Ураховуючи наведене, немає жодних підстав стверджувати, що право засудженого на захист було порушено.
Необґрунтованими Суд вважає також доводи захисника про порушення місцевим судом таємниці нарадчої кімнати, оскільки час перебування в ній суду будь-якими вимогами закону не регламентовано. Та обставина, що при прийнятті рішення у справі районний суд перебував у нарадчій кімнаті 20 хвилин, жодним чином не свідчить про те, що вимоги кримінального процесуального закону в такий спосіб було судом порушено.
Вирок апеляційного суду ухвалений з додержанням вимог статей 370, 420 КПК, є належно обґрунтований та вмотивований.
Порушень вимог норм матеріального чи процесуального права, які б були підставами для зміни або скасування судових рішень, при перевірці матеріалів кримінального провадження судом касаційної інстанції не встановлено.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, пунктом 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК (у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII), Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 07 жовтня 2015 року та вирок Апеляційного суду Харківської області від 03 квітня 2017 рокущодо ОСОБА_7 – без зміни.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:

ОСОБА_1                                           ОСОБА_2                                 ОСОБА_3