Постанова
Іменем України
 
08 травня 2018 року
м. Київ
 
справа № 564/2037/14-ц
провадження № 61-13826св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі :
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В. (суддя - доповідач), Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
позивач - публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,
відповідач - ОСОБА_3, 
треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Рівненської області, у складі колегії суддів: Хилевич С. В., Максимчук З. М.,         Гордійчук С. О., від 19 вересня 2016 року,
В С Т А Н О В И В :
 
У вересні 2014 року публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Державний ощадний банк України», банк) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3, треті особи:           ОСОБА_4, ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення з жилого приміщення.  
Позовна заява мотивована тим, що 06 лютого 2008 року між банком та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 40 200, 00 доларів США зі сплатою 14,2 % річних з кінцевим строком повернення до 05 лютого 2018 року.            З метою забезпечення виконання зобов'язань за цим договором 06 лютого       2008 року між банком та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1, належна останній на праві власності. Також з метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором    06 лютого 2008 року між банком та ОСОБА_5 було укладено договір поруки. Оскільки позичальник та поручитель не виконували взяті на себе зобов'язання за вказаними договорами, утворилась заборгованість, яка       станом на 06 липня 2016 року була визначена банком у розмірі 56 454, 52 доларів США та 1 252 410, 51 грн.
Посилаючись на вказані обставини, банк просив суд у рахунок погашення кредитної заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки, шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження, виселити ОСОБА_3 та інших мешканців із предмету іпотеки, а також надати банку право на подання та отримання у будь-яких установах, підприємствах, організаціях, а також Бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на нерухоме майно, та нотаріусів будь-яких документів (їх копії, дублікати, витяги з державних реєстрів, довідки), необхідних для продажу чотирикімнатної квартири загальною площею 101,3 кв. м, житловою площею 53,6 кв. м зі всіма невід'ємними приналежностями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. На період реалізації предмета іпотеки передати його в управління ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі ТВБВ №10017/0106 філії - Рівненського обласного управління AT «Ощадбанк» у порядку статті 34 Закону України «Про іпотеку».  
Справа розглядалась судами неодноразово.
Рішенням Костопільського районного суду Рівненської області, у складі головуючого судді Грипіч Л. А., від 06 липня 2016 року частково задоволено позовні вимоги ПАТ «Державний ощадний банк України». Стягнуто  з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором                   від 06 лютого 2008 року, реєстровий № 319, а саме на нерухоме майно: чотирикімнатну квартиру, загальною площею 101,3 кв. м, житловою площею 53,6 кв. м зі всіма невід'ємними приналежностями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_3 на підставі: свідоцтва про право власності виданого Костопільською міською радою 12 грудня 1995 року, свідоцтва про право на спадщину за законом виданого державним нотаріусом Костопільської державної нотаріальної контори Рівненської області Дідовець А. Г. 05 травня 2004 року, реєстровий №689, свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Костопільської державної нотаріальної контори Рівненської області Дідовець А. Г.  05 травня 2004 року, реєстровий №691, з метою погашення заборгованості ОСОБА_4 за кредитним договором № 2570                 від 06 лютого 2008 pоку, розмір якої становить відповідно до рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 03 липня 2012 року 411 684, 00  грн, встановивши початкову ціну реалізації предмета іпотеки 980 758, 00 грн без урахування ПДВ, що визначена на підставі висновку про вартість майна, складеного 30 грудня 2015 року суб'єктом оціночної діяльності - ПП «Експерт-Рівне-Консалт». Визначено спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів. Надано публічному акціонерному товариству «Державний ощадний банк України» в особі ТВБВ №10017/0106 філії - Рівненського обласного управління AT «Ощадбанк» право на подання та отримання у будь-яких установах, підприємствах, організаціях, а також Бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на нерухоме майно, та нотаріусів, будь-яких документів (їх копії, дублікати, витяги з державних реєстрів, довідки), необхідних для продажу чотирикімнатної квартири загальною площею 101,3 кв. м, житловою площею 53,6 кв. м зі всіма невід'ємними приналежностями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. На період реалізації предмета іпотеки передано його в управління ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі ТВБВ №10017/0106 філії - Рівненського обласного управління AT «Ощадбанк» у порядку статті 34 Закону України «Про іпотеку». У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що внаслідок невиконання позичальником кредитних зобов'язань виникла заборгованість перед банком, повернення коштів забезпечено іпотекою житлового приміщення - квартири, що належить відповідачу, у зв'язку з чим наявні правові підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки. Позовні вимоги банку про виселення ОСОБА_3 та інших осіб, що проживають у квартирі, яка є предметом іпотеки, залишено без задоволення у зв'язку з тим, що дане житлове приміщення придбано не за кредитні кошти і особою, яка є відмінною від позичальника. Визначаючи розмір кредитної заборгованості, районний суд вказав про те, що вона визначена рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 03 липня 2012 року, яким задоволено вимоги банку про стягнення з позичальника кредитної заборгованості.
19 вересня 2016 року рішенням Апеляційного суду Рівненської області  рішення Костопільського районного суду від 06 липня 2016 року змінено -зазначено у мотивувальній і резолютивній частинах рішення інший розмір кредитної заборгованості, у рахунок якого звернено стягнення на предмет іпотеки, - замість 411 684, 00 грн вказано 56 454, 52 доларів США та               1 252 410, 51 грн, з яких: 37 136, 01 доларів США - залишок позики (кредиту), 13 729, 20 доларів США - відсотки за користування позикою (кредитом), 3 428, 72 доларів США - 3 відсотки за прострочену заборгованість за основним боргом; 32 105, 59 доларів США 59 - 3 відсотки за прострочену заборгованість за відсотками; 803 367, 88 грн - пеня за основним боргом, 449 042, 63 грн - пеня за відсотками. У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.  
Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області  від 18 жовтня 2016 року виправлено допущену у мотивувальній і резолютивній частинах рішення Апеляційного суду Рівненської області від 19 вересня 2016 року описку, вказано вважати правильною вказівку про розмір трьох відсотків річних за прострочену заборгованість за відсотками у 2 105, 59  доларів США замість помилково зазначених 32 105, 59 доларів США.
10 жовтня 2016 року ОСОБА_3 подала касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Рівненської області від 19 вересня 2016 року. 
29 листопада 2016 року ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.
24 січня 2017 року ПАТ «Державний ощадний банк України» подано заперечення (відзив) на касаційну скаргу, в яких вказує на її необґрунтованість та безпідставність. 
24 квітня 2017 року ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ справу за позовом ПАТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5   про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення з жилого приміщення призначено до судового розгляду. 
15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року       № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів». Відповідно до пункту 4 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. 
15 березня 2018 року справу передано до Верховного Суду. 
16 лютого 2018 року справу розподілено судді-доповідачу.
У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. 
Доводи касаційної скарги обґрунтовано тим, що апеляційний суд повно і всебічно не з'ясував обставини справи. Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині розміру кредитної заборгованості, апеляційний суд не врахував, що кредитний договір було розірвано за рішенням суду, а тому всі зобов'язання за договором припинились.
Судові рішення у частині вирішення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки заявником не оскаржуються.
Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. 
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судами встановлено, що 06 лютого 2008 року між ПАТ «Ощадбанк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 40 200, 00 доларів США зі сплатою 14,2 % річних з кінцевим строком повернення до 05 лютого 2018 року         (а.с. 7-9; 10; т. 1).
З метою забезпечення виконання позичальником свої зобов'язань по поверненню кредиту і сплаті інших платежів 06 лютого 2008 року між банком і ОСОБА_5 укладено договір поруки №2570\1, за яким поручитель зобов'язалася відповідати перед кредитором за виконання боржником своїх зобов'язань у повному обсязі.
Також 06 лютого 2008 року між банком і ОСОБА_3 укладено договір іпотеки, за яким іпотекодавець передала в іпотеку іпотекодержателю чотирикімнатну квартиру № 2, загальною площею 101, 3 кв.м, житловою площею 53, 6 кв.м, зі всіма невід'ємними приналежностями, що знаходиться по АДРЕСА_1 Договір посвідчено в нотаріальному порядку, реєстровий № 319, відомості внесено до Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна (а.с. 11-14, зв.; 15; т. 1). 
У зв'язку з невиконанням позичальником кредитних зобов'язань і виникненням заборгованості 06 жовтня 2011 року ПАТ «Ощадбанк» в особі керуючої Костопільського ТВБВ №10017/0106 звернулося до позичальника і поручителя з письмовою вимогою про сплату протягом 30 днів                      48 052, 08 доларів США, з яких: 37 136, 01 доларів США - заборгованість за кредитом; 7 246, 75 доларів США - заборгованість за процентами з               29 червня 2010 року по 30 вересня 2011 року; 2 283, 43 долари США - пеня за несвоєчасне погашення кредиту; 1 385, 89 доларів США - пеня за несвоєчасне погашення відсотків (а.с. 19, 20; т. 1).
Також встановлено, що прокурор Костопільського району Рівненської області подав до суду в інтересах держави в особі ПАТ «Ощадбанк» позов до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про стягнення 48 839, 53 доларів США кредитної заборгованості, розмір якої було збільшено до 51 508, 79 доларів США, що у еквіваленті за курсом Національного банку України -          411 684, 00 грн.
03 липня 2012 року Костопільським районним судом Рівненської області ухвалено рішення у справі № 2-166/12 про задоволення позову прокурора Костопільського району Рівненської області. Розірвано кредитний договір № 2570 від 06 лютого 2008 року, який укладений між банком і               ОСОБА_4, стягнуто солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ПАТ «Ощадбанк» 51 508, 79 доларів США кредитної заборгованості, що еквівалентно 411 684 грн. Рішення суду набрало законної сили.
08 квітня 2013 року Костопільським районним судом Рівненської області внесено виправлення у рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 03 липня 2012 року, вказано вважати правильним вказівку у абзаці третьому резолютивної частини судового рішення про те, що кредитна заборгованість становить 51 508, 79 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить (т. 2, а.с. 17).
Рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 03 липня 2012 року суду про стягнення 51 508, 79 доларів США кредитної заборгованості позичальником і поручителем виконано частково - фактично 04 березня 2013 року стягнуто 120, 00 доларів США заборгованості за простроченими процентами. 
Станом на 06 липня 2016 року остаточний розмір кредитної заборгованості  за даними позивача становить 56 454, 52 доларів США та 1 252 410, 51 грн, з яких: 37 136, 01 доларів США - залишок позики (кредиту); 13 729, 20 доларів США - відсотки за користування позикою (кредитом); 3 483, 72 доларів   США - 3 відсотки за прострочену заборгованість за основним боргом,    2 105, 59 доларів США - 3 відсотки за прострочену заборгованість за відсотками; 803 367, 88 грн - пеня за основним боргом; 449 042, 63 грн          - пеня за відсотками.
Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України, 2004 року, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Пунктом 9.1 договору іпотеки від 06 лютого 2008 року, укладеним між       ПАТ «Державний ощадний банк України» і ОСОБА_3, передбачено, що цей договір діє до повного виконання зобов'язань за основним договором (т. 1,   а.с. 13).
Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Відповідно до частини другої статті 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються.
Якщо договір розривається у судовому порядку, зобов'язання припиняється з моменту набрання рішенням суду про розірвання договору законної сили (частина третя статті 653 ЦК України).
За загальним правилом розірвання договору припиняє його дію на майбутнє і не скасовує сам факт укладення та дії договору включно до моменту його розірвання, а також залишає в дії окремі його умови щодо зобов'язань сторін, спеціально передбачені для застосування на випадок порушення зобов'язань і після розірвання договору, виходячи з характеру цього договору, за яким кредитор повністю виконав умови договору до його розірвання.
Таким чином, з моменту розірвання основного договору банк втратив право на нарахування відсотків за користування кредитом, відсотків за прострочену заборгованість за відсотками, а також пені, розмір яких був визначений договором.
Разом з цим, у кредитора за договором залишається право вимоги до боржника у розмір, визначеному судом на момент розірвання основного договору, а боржник не звільняється від обов'язку розрахуватися з кредитором, відповідне право вимоги залишається навіть після розірвання договору. 
За загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, 2004 року, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовів, що стосуються, зокрема, грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, доведеності розміру збитків, наявності доказів, що їх підтверджують). Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.
Змінюючи рішення суду першої інстанції та визначаючи остаточний розмір кредитної заборгованості, апеляційний суд вищевказаного не врахував.  
Разом з цим, місцевий суд вказуючи про те, що розмір заборгованості визначено у рішенні Костопільського районного суду Рівненської області    від 03 липня 2012 року, не звернув уваги на те, що кредитор має право на отримання трьох процентів річних від простроченої суми боргу згідно зі статтею 625 ЦК України, без врахування інфляційних виплат, оскільки зобов'язання за кредитним договором було виражене в доларах США. 
Частиною першою статті 412 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно частини першої статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. 
Рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 03 липня 2012 року кредитний договір № 2570 від 06 лютого 2008 року був розірваний і з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було стягнуто солідарно заборгованість по кредитному договору у сумі  411 684, 00 грн, що станом на день винесення судового рішення було еквівалентно 51 508,79 доларів США. Ця сума заборгованості визначена станом на момент розірвання кредитного договору. Також банк заявляв вимоги про застосування положень             статті 625 ЦК України. Таким чином, колегія суддів вважає, що остаточна сума заборгованості має становити: 51 508,79 доларів США - кредитна заборгованість, 3 483, 72 доларів США - три проценти річних за прострочену заборгованість по кредиту, 2 105, 59 доларів США - три проценти річних за прострочену заборгованість за відсотками. Вимоги про стягнення штрафних санкцій, нарахованих на підставі розірваного договору, до задоволення не підлягають. 
Розмір нарахованих трьох процентів річних відповідачем не спростовані.
Також слід зазначити, що положеннями частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.
У справі, яка переглядається, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, встановивши наявність заборгованості за кредитним договором, прийняв рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною у розмірі 980 758, 00 грн без урахування ПДВ, що визначена на підставі висновку про вартість майна, складеного 30 грудня 2015 року суб'єктом оціночної діяльності - ПП «Експерт-Рівне-Консалт». 
Виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» можна зробити висновок, що у розумінні норми статті 39 Закону України «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону.
Разом з тим відповідно до статей 19, 57 Закону України «Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження під час здійснення виконавчого провадження мають право заявляти клопотання про визначення вартості майна, тобто визначення іншої ціни предмета іпотеки, ніж буде зазначена в резолютивній частині рішення суду, якщо наприклад, вартість майна змінилася.
Таким чином, враховуючи, що оцінка вартості предмету іпотеки була визначена у 2015 році, а на момент проведення прилюдних торгів вартість предмету іпотеки може суттєво відрізнятись від визначеної судом початкової ціни, колегія суддів вважає, що ціна предмету іпотеки має бути визначена на підставі оцінки суб'єкта оціночної діяльності на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.
Велика Палата Верхового Суду у постанові від 21 березня 2018 року у справі за № 235/3619/15-ц (провадження № 14-11цс18) дійшла висновку про те, що зазначення у резолютивній частині рішення суду початкової ціни предмета іпотеки у грошовому вираженні не має вирішального значення та не тягне за собою безумовного скасування судових рішень.
З урахуванням наведеного, судові рішення судів попередніх інстанцій у частині визначення початкової ціни предмета іпотеки також підлягають зміні.
Керуючись статтями 402, 409, 412, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, 
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.
Рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 06 липня 2016 року та рішення Апеляційного суду Рівненської області від 19 вересня 2016 року змінити, зазначивши у мотивувальній і резолютивній частинах судових рішень, що розмір кредитної заборгованості, у рахунок                    якої належить звернути стягнення на предмет іпотеки становить:       51 508,79 доларів США - кредитна заборгованість, 3 483, 72 доларів США - три проценти річних за прострочену заборгованість по кредиту,                     2 105, 59 доларів США - три проценти річних за прострочену заборгованість по відсотках.
Рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 06 липня 2016 року та рішення Апеляційного суду Рівненської області від 19 вересня 2016 року змінити у частині визначення початкової ціни предмета іпотеки, зазначивши у резолютивній частині, що початкова ціна предмету іпотеки для його подальшої реалізації має бути визначена на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий | Д. Д. Луспеник
Судді | О. В. Білоконь
| Є. В. Синельников
| С. Ф. Хопта
| Ю. В. Черняк