Постанова
Іменем  України
 
01 серпня 2018 року
м. Київ
 
справа № 729/105/17
провадження № 61-899св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Червинської М. Є.,
учасники справи:
 
позивач - ОСОБА_4 (відповідач за зустрічним позовом),
відповідачі: Новобасанська сільська рада Бобровицького району Чернігівської області, ОСОБА_5, ОСОБА_6 (позивачі за зустрічним позовом),
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Бобровицького районного суду Чернігівської області від 19 жовтня 2017 року у складі судді Бойко В. І. та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області                   від 13 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Висоцької Н. В., Бобрової І. О., Мамонової О. Є.,
ВСТАНОВИВ:
У лютому 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовною заявою до територіальної громади в особі Новобасанської сільської ради Бобровицького районного суду Чернігівської області про визнання права власності на                       1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, що належить йому на праві сумісної власності та про визнання права власності на 1/2 частини вказаного будинку у порядку спадкування за заповітом.                                          
Позовну заяву мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла                       його мати ОСОБА_7 Після її смерті відкрилася спадщина на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1. Станом на 15 квітня 1991 року він проживав разом з матір'ю в спірному будинку за вищевказаною адресою. Згідно з погосподарською книгою тип двору - селянське господарство.                                        
Відповідно до заповіту від 05 серпня 2014 року, спадкоємцями після смерті ОСОБА_7 є: ОСОБА_5, ОСОБА_8, ОСОБА_6 та ОСОБА_4, які мають право на 1/8 частку спадщини кожен.
Вказує про те, що спадщину після смерті матері він фактично прийняв, подавши заяву про прийняття спадщини до державної нотаріальної контори, однак отримав відмову у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів.
ОСОБА_8 відмовилась від належної їй 1/8 частки спадкового майна після смерті матері користь ОСОБА_4
Вважає, що він має право на 1/2 частку житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, як член двору, який до 15 квітня1991 року не втратив права на частку в його майні. Крім того, має право на 1/4 частину всього майна, що належало йому за заповітом після смерті матері.
ОСОБА_6, ОСОБА_5 звернулися до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_4 про визнання права власності у порядку спадкування за заповітом. 
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла їх мати             ОСОБА_7, після смерті якої відкрилась спадщина на вищезазначене нерухоме майно. Однак ОСОБА_4 не визнає права власності на їх частину успадкованого будинку, користується ним одноособово, перешкоджає у користування їх частиною майна.
Всі спадкоємці вчинили всі необхідні дії для прийняття спадщини і в передбачений законодавством шестимісячний строк, звернулися до державного нотаріуса Бобровицької районної державної нотаріальної контори Чернігівської області, однак отримали відмову у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів.
Житловий будинок, господарські будівлі ОСОБА_7 було збудовано власними силами у 1961 році, тому право власності на них виникло з моменту будівництва. З урахуванням викладеного, просили суд визнати за ними право власності                  по 1/4 частині кожному на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 у порядку спадкування за заповітом.
Рішенням Бобровицького районного суду Чернігівської області від 19 жовтня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: вулиця АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом, після смерті ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1. 
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Позовні вимоги ОСОБА_6, ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування задоволено.
Визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/4 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: вулиця АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом, після ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1.
Визнано за ОСОБА_6 право власності на 1/4 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 у порядку спадкування за заповітом, після ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1.
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 судові витрати у сумі                      640,00 грн.
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 судові витрати в сумі                640,00 грн. 
Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із того, що позивач має право на ? частину спадкового майна за заповітом після смерті ОСОБА_7 з урахуванням частки ОСОБА_8, яка відмовилась від прийняття своє частки спадщини на його користь. Відмовляючи у задоволенні позову про визнання за позивачем права власності на іншу ? частину спадкового житлового будинку, суд виходив із того, що домогосподарство за адресою: АДРЕСА_1 не відносилось до колгоспного двору, а ОСОБА_7 не була членом колгоспу. Крім того, позивач вибув на інше постійне місце проживання у 1982 році, а тому не має права на ? частину вказаного домоволодіння. 
Ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 13 грудня 2017 року рішення Бобровицького районного суду Чернігівської області від 19 жовтня 2017 року залишено без змін.
Погоджуючись з рішенням районного суду, апеляційний суд зазначив, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням норм процесуального та матеріального права, підстави для його скасування відсутні.
У січні 2018 року ОСОБА_4 звернувся до суду з касаційною скаргою, в якій просив скасувати рішення Бобровицького районного суду від 19 жовтня                 2017 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 13 грудня                 2017 року, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
Касаційну скаргу мотивовано тим, що судами не застосовано норми матеріального права, які підлягали застосуванню до спірних правовідносин, зокрема статті 121-126 ЦК Української РСР, не взяли до уваги, що він та його мати були членами колгоспного двору, а тому він має право на ? частину спадкового майна після смерті матері.
У квітні 2018 року представник ОСОБА_6 та ОСОБА_5 -                   ОСОБА_9, подала до суду відзив на касаційну скаргу в якому вказала про те, що висновки судів попередніх інстанцій відповідають встановленим у справі обставинам, підстави скасування судових рішень відсутні.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
Згідно з Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» і прийнятою відповідно до цього Указу постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. 
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України              від 18 грудня 2013 року у справі № 6-137цс13.
Судами встановлено, що будівництво житлового будинку, який є об'єктом спадщини, відбувалось відповідно до чинного на час його будівництва законодавства та на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці, на момент смерті спадкодавця цей будинок був повністю збудований і прийнятий в експлуатацію. 
Згідно з витягами з погосподарських книг № 6, виданими виконавчим комітетом Новобасанської сільської ради Бобровицького району Чернігівської області за 1961- 1963 роки, за 1964 - 1966 роки, за 1971 - 1973 роки, за 1986 - 1990 роки, за 1991 - 1995 роки, за 1996 - 2000 роки, за 2001 - 2005 роки, за 2006 -                   2010 роки, за 2011 - 2015 роки, за 2016 - 2020 роки, що в 1961 - 1963 роках в будинку за адресою: АДРЕСА_1 проживала родина ОСОБА_5.
Відповідно до довідки, виданої виконавчим комітетом Новобасанської сільської ради Бобровицького району Чернігівської області від 28 липня 2016 року № 1116, ОСОБА_6 на день смерті матері ОСОБА_7 проживала разом з нею без реєстрації за вищевказаною адресою, вели спільне господарство і здійснювала поховання за власний рахунок (а. с. 54, т. 2). 
Згідно з довідкою МВС України департаменту інформаційних технологій               від 19 вересня 2017 року № 16/4-2444, 24 січня 1990 року ОСОБА_4 Бориспільським міським судом Київської області засуджено за частиною першою статті 222, частиною першою статті 229-6, статті 42 КК України (у редакції 1960 року) до 3 років позбавлення волі, на підставі статті 25-1 КК України (у редакції 1960 року) засуджено умовно з обов'язковим залученням до праці. Вирок набрав законної сили 06 лютого 1990 року. Місце проживання ОСОБА_4 вказане за адресою: селище Ямбург Надимокого району Тюменской області (а. с. 149).
Таким чином, суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що домогосподарство за адресою: АДРЕСА_1 відносилось до колгоспного двору, а ОСОБА_4 та його мати ОСОБА_7 були членами колгоспного двору. Суд першої інстанції з висновком якого погодився і апеляційний суд, обґрунтовано відмовив у задоволенні позову про визнання права власності на ? частину спірного спадкового домоволодіння за ОСОБА_4 з підстав передбачених статтями статті 121-126 ЦК Української РСР. 
Доводи касаційної скарги вже були предметом розгляду судом апеляційної інстанції та мотивовано ним відхилені, зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень Верховного Суду. 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_10 залишити без задоволення.
Рішення Бобровицького районного суду Чернігівської області від 19 жовтня            2017 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 13 грудня               2017 року залишити без змін. 
Постанова оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                            В. П. Курило

В.М. Коротун

М.Є. Червинська