ПОСТАНОВА
Іменем України
Київ

14 серпня 2018 року 
справа №826/9642/14
адміністративне провадження №К/9901/5875/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
головуючого - Ханової Р.Ф.(суддя-доповідач),
суддів: Гончарової І.А., Олендера І.Я.,
розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Державної податкової інспекції в Оболонському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 01 жовтня 2014 року у складі судді Качура І.А. та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 22 січня 2015 року у складі суддів Губської О.А., Парінова А.Б., Беспалова О.О. у справі №826/9642/14 за позовом Командитного товариства «Донтрансгарант і компанія» до Державної податкової інспекції в Оболонському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві про визнання дій протиправними та  скасування вимог,-

У С Т А Н О В И В : 

07 липня 2014 року Командитне товариство «Донтрансгарант і компанія» (далі - Товариство, платник податків, позивач у справі) звернулося до суду з позовом до   Командитного товариства «Донтрансгарант і компанія» (далі - податковий орган, відповідач у справі) про визнання протиправними та скасування податкових вимог від 05 травня 2014 року №1-25, від 06 травня 2014 року № 2-25, від 06 травня 2014 року № 3-25, від 12 травня 2014 року № 4-25 та від 15 травня 2014 року № 5-25, з мотивів  безпідставності їх прийняття.  

01 жовтня 2014 року постановою Окружного адміністративного суду міста Києва, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 січня 2015 року, задоволений позов Товариства, визнано протиправними та скасовані прийняті податковим органом податкові вимоги від 05 травня 2014 року №1-25, від 06 травня 2014 року № 2-25, від 06 травня 2014 року № 3-25, від 12 травня 2014 року № 4-25, від 15 травня 2014 року № 5-25.        
Ухвалюючи судові рішення, суди попередніх інстанцій встановили, що предметом спірних вимог визначені неузгоджені грошові зобов'язання, в порушення частини шостої статті 311 Митного кодексу України, у спірних правовідносинах податкові вимоги дублюють Вимоги про сплату коштів за гарантійним документом, що направлялись позивачу митницями Міндоходів.
Відтак, судами попередніх інстанцій встановлені порушення щодо предмету вимог (їх складу) та складання та направлення вимоги, як способу реалізації владних управлінських функцій відповідачем, як суб'єктом владних повноважень.

05 лютого 2015 року податковим органом подано касаційну скаргу до Вищого адміністративного суду України, в якій, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального права, а саме статей 305, 306, 307, 311 Митного кодексу України в частині недодержання вимог зазначених статей в момент вчинення правочинів, відтворює касаційною скаргою обставини справи, зокрема наявність непогашеної податкової заборгованості, чим доводить правомірність формування податкових вимог, просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції. 

20 травня 2016 року Товариством надані заперечення на касаційну скаргу податкового органу до Вищого адміністративного суду України, у яких позивач   просить касаційну скаргу залишити без задоволення, постанову суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції без змін.

27 лютого 2015 року ухвалою Вищого адміністративного суду України відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою податкового органу, після усунення недоліків наведених в ухвалі цього суду від 06 лютого 2014 року та витребувано матеріали справи № 826/9642/14 з Окружного адміністративного суду м. Києва.

17 березня 2016 року справа № 826/9642/14 надійшла до Вищого адміністративного суду України.

18 січня 2018 року справу № 826/9642/14 передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Верховний Суд, переглянувши судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права,  не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Зазначеним вимогам закону судові рішення відповідають.

Суди першої та апеляційної інстанцій установили, що позивач є незалежним фінансовим посередником (гарантом), уповноваженим видавати органам доходів і зборів України фінансові гарантії з метою забезпечення сплати митних платежів особами, відповідальними за їх сплату, в порядку та на умовах, визначених Митним кодексом України відповідно до умов Угоди про надання фінансових гарантій митним органам незалежним фінансовим посередником від 22 листопада 2012 року № 771 (далі - Угода про надання фінансових гарантій), укладеної між позивачем та Державною митною службою України.

Оцінюючи спірні правовідносини суди попередніх інстанцій висновувалися на аналізі положень статей 305, 307, 311  Митного кодексу України, за якими взаємовідносини між центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, та гарантами регулюються на підставі укладених угод. 
Частиною п'ятою статті 307 Митного кодексу України передбачено, що у разі невиконання особою зобов'язання із сплати митних платежів, забезпеченого фінансовою гарантією, наданою у вигляді документа, орган доходів і зборів із залученням представників гаранта, що видав таку гарантію, з'ясовує обставини невиконання зобов'язання, після чого направляє цьому гарантові вимогу щодо сплати належної суми митних платежів. До вимоги додаються завірені органом доходів і зборів копії документів, що підтверджують невиконання зобов'язання. Процедура направлення вимоги та перелік обов'язкових документів, що до неї додаються, визначаються в угоді, передбаченій частиною третьою статті 314 цього Кодексу.

Судами попередніх інстанцій установлено, що позивачем 25 березня 2014 року   одержано від Південної митниці Міндоходів Вимогу про сплату коштів  митного боргу у розмірі 1 352 373 грн. 52 коп. за гарантійним документом від 04 березня 2014 року № 1 та Вимогу про сплату коштів митного боргу у розмірі 961 720 грн. 49 коп. за гарантійним документом від 04 березня 2014 року № 2.

11 квітня 2014 року позивачем одержано від Південної митниці вісім Вимог про сплату коштів від 13 березня 2014 року у розмірі 28 468 671 грн. 18 коп., у розмірі 7 737 962 грн. 48 коп., у розмірі 21 455 844 грн. 64 коп., у розмірі 4 645 887 грн. 26 коп., у розмірі 13 963 387 грн. 09 коп., у розмірі 20 416 238 грн. 01 коп., у розмірі 10 820 479 грн. 07 коп., у розмірі 11 611 315 грн. 89 коп.

11 березня 2014 року від Чернігівської митниці Міндоходів позивачем отримані три Вимоги про сплату коштів за гарантійним документом на суму у розмірі 1 168 147 грн. 60 коп., у  розмірі 574 113 грн. 32 коп., у розмірі 680 437 грн. 04 коп. 

21 березня 2014 року від Житомирської митниці Міндоходів позивачем отримано вимогу про сплату коштів за гарантійним документом від 21 березня 2014 року № 1.

17 березня 2014 року від Луганської митниці Міндоходів одержано п'ять вимог про сплату коштів за гарантійним документом на суму  5 694 103 грн. 55 коп., 179 765 грн. 26 коп., 179 653 грн. 45 коп., 159 834 грн. 55 коп., 159 778 грн. 60 коп.

25 квітня 2014 року позивачем від Київської митниці Міндоходів позивачем одержано  п'ять  вимог про сплату коштів за гарантійним документом на суму 6 166 548,55 грн., 1 338 987,09 грн., 736 258, 95 грн., 14 787 522, 59 коп., 2 673 221, 86 грн.

Як правильно встановили суди попередніх інстанцій податковим органом прийняті   податкові вимоги, якими повідомлено про суму податкового боргу за узгодженнями податковими зобов'язаннями на дату їх складення.
05 травня 2014 року № 1-25 у розмірі 2 422 697, 96 грн., що дорівнює сумі коштів за Вимогами Чернігівської митниці.
06 травня 2014 року № 2-25, у розмірі 6 373 135,41 грн., що дорівнює сумі коштів за Вимогами Луганської митниці, № 3-25 у розмірі 25 702 539,04 грн., що дорівнює сумі коштів за Вимогами Київської митниці.
12 травня 2014 року № 4-25 у розмірі 4 808 146, 38 грн., що дорівнює сумі коштів за Вимогою Житомирської митниці.
15 травня 2014 року № 5-25, у розмірі 121 433 879,63 грн., що дорівнює сумі коштів за Вимогами Південної митниці від 04 та 13 березня 2014 року.

Податкові вимоги сформовані та направленні на підставі статей 20, 59, 60 Податкового кодексу України. За положеннями статті 59 цього кодексу, у разі коли платник податків не сплачує узгодженої суми грошового зобов'язання в установлені законодавством строки, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення. Податкова вимога надсилається не раніше першого робочого дня після закінчення граничного строку сплати суми грошового зобов'язання.

Аналіз наведеної статті вказує на те, що підставою (предметом) податкової вимоги є  узгоджена сума грошового зобов'язання.

Пунктом 56.18 статті 56 Податкового кодексу України передбачено, що при зверненні платника податків до суду з позовом щодо визнання недійсним рішення контролюючого органу грошове зобов'язання вважається неузгодженим до дня набрання судовим рішенням законної сили.

Оцінюючи спір у цій частині, суди попередніх інстанцій встановили, що позивачем Вимоги Південної митниці від 04 березня 2014 року та від 13 березня 2014 року, Вимоги Чернігівської митниці, Вимогу Житомирської митниці, Вимоги Луганської митниці та Вимоги Київської митниці оскаржені в судовому порядку, визнані протиправними та скасовані, що підтверджується судовими рішеннями в адміністративних справах № 826/3956/14, № 826/5298/14, № 826/5826/14, № 826/5636/14, № 826/6448/14, № 826/5861/14, № 826/7214/14.

Висновуючись з аналізу наведених норм та дослідженні фактичних обставин справи, включаючи наявність підстав звільнення від доказування, Суд погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про те, що грошове зобов'язання за направленими позивачу Вимогами про сплату коштів за гарантійним документом  на момент направлення оскаржуваних податкових вимог було неузгодженим, що свідчить про відсутність у відповідача підстав для направлення оскаржуваних податкових вимог.

Крім того, у межах спірних відносин податкові вимоги фактично дублюють Вимоги про сплату коштів за гарантійним документом, що направлялись позивачу митницями Міністерства доходів і зборів.

Частиною шостою статті 311 Митного кодексу України, передбачено, що у разі несплати гарантом коштів за фінансовими гарантіями суми таких коштів вважаються податковим боргом гаранта та стягуються у порядку, встановленому законодавством. 
Відтак, податковий орган має право здійснювати заходи у випадку, якщо Вимоги про сплату коштів за гарантійним документом не будуть скасовані за наслідком їх оскарження позивачем в судовому порядку.

Верховний Суд визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень, внаслідок чого касаційна скарга податкового органу залишається без задоволення, а рішення судів першої та  апеляційної інстанції  без змін.

Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції в Оболонському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 01 жовтня 2014 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 22 січня 2015 року у справі №826/9642/14 залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                 Р.Ф.Ханова 

Судді:                                                                                            І.А.Гончарова          

                                                                                          І.Я.Олендер