П О С Т А Н О В А 

Іменем України
 
17 травня 2018 року
м. Київ
Справа № 800/593/17 (П/9901/408/18)
Провадження № 11-229сап18
ВеликаПалата Верховного Суду у складі:
Головуючого судді Князєва В. С.,
судді-доповідача Саприкіної І. В.,
суддів: Антонюк Н. О., Бакуліної С. В., Британчука В. В., Золотнікова О. С., Кібенко О. Р., Лобойка Л. М., Лященко Н. П., Прокопенка О. Б., Рогач Л. І., Ситнік О. М., Уркевича В. Ю., Яновської О. Г.,
розглянувши в порядку письмового провадження матеріали апеляційної скарги ОСОБА_3 на ухвалу Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду (головуючий суддя Юрченко В. П., судді Васильєва І. А., Пасічник С. С., Хохуляк В. В., Ханова Р. Ф.) від 16 лютого 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Вищої ради правосуддя про скасування рішення, 
УСТАНОВИЛА:
14 грудня 2017 року ОСОБА_3 подала до Вищого адміністративного суду України позов у порядку ч. 2 ст. 171^1 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року, у якому просила скасувати рішення Третьої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 18 жовтня 2017 року про притягнення її до дисциплінарної відповідальності у виді подання про звільнення судді з посади.
03 січня 2018 року за розпорядженням керівника апарату Вищого адміністративного суду України від 15 грудня 2017 року № 1443 «Про передачу справ до Верховного Суду» справу передано до ВеликоїПалати Верховного Суду на підставі підп. 7 п. 1 розд. VII «Перехідні положення» КАС України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон № 2147-VIII).
Велика Палата Верховного Суду ухвалою від 12 січня 2018 року передала позовну заяву ОСОБА_3 до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.
25 січня 2018 року до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду надійшла заява позивачки, у якій вона збільшила позовні вимоги та додатково просила визнати протиправним і скасувати рішення Вищої ради правосуддя від 16 січня 2018 року про залишення без змін рішення від 18 жовтня 2017 року її Третьої Дисциплінарної палати. 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного адміністративного суду від 29 січня 2018 року позовну заяву ОСОБА_3 залишено без руху та надано десятиденний строк для усунення недоліків позовної заяви, а саме для подання заяви про поновлення пропущеного строку на звернення до адміністративного суду та надання доказів поважності причин його пропуску; належного обґрунтування своїх вимог щодо предмета спору до відповідача.
На виконання зазначеної вище ухвали ОСОБА_3 08 лютого 2018 року надіслала до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду нову редакцію адміністративного позову.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 16 лютого 2018 року відмовлено у відкритті провадження за позовом ОСОБА_3 до Вищої ради правосуддя в частині позовних вимог про визнання протиправним і скасування рішення Третьої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 18 жовтня 2017 року про притягнення судді Сихівського районного суду міста Львова ОСОБА_3. до дисциплінарної відповідальності та застосування до неї дисциплінарного стягнення у виді внесення подання про звільнення її з посади судді, оскільки таке рішення може бути оскаржене виключно до Вищої ради правосуддя, і позивачка скористалась таким правом шляхом подання відповідної скарги до Вищої ради правосуддя.
Також цією ухвалою передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду позов ОСОБА_3 до Вищої ради правосуддя в частині позовних вимог про визнання протиправним та скасування рішення відповідача від 16 січня 2018 року про залишення без змін рішення Третьої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 18 жовтня 2017 року на підставі ч. 7 ст. 266 КАС України (у редакції Закону № 2147-VIII).
Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу про скасування незаконної, на її думку, ухвали суду першої інстанції та направлення справи до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду для продовження розгляду. 
Обґрунтовуючи свої доводи, ОСОБА_3 зазначила, що положення ст. 51 Закону України від 21 грудня 2016 року № 1798-VIII «Про Вищу раду правосуддя» (далі - Закон № 1798-VIII) суперечать положенням Конституції України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), які підлягають застосуванню в даному випадку. Тому, на її думку, право на розгляд Вищою радою правосуддя скарги на рішення її Дисциплінарної палати не замінює та не скасовує передбаченого Конституцією України та Конвенцією права на розгляд аналогічної скарги в суді. Крім того, позивачка вважає помилковим висновок суду першої інстанції про передачу на розгляд Великій Палаті Верховного Суду її позову в частині вимог про визнання протиправним та скасування рішення Вищої ради правосуддя від 16 січня 2018 року про залишення без змін рішення Третьої дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя, оскільки в останній редакції позовної заяви такі вимоги відсутні.
Вища рада правосуддя у відзиві на апеляційну скаргу просить в задоволені апеляційної скарги ОСОБА_3 відмовити, оскільки вважає, що Касаційним адміністративним судом у складі Верховного Суду постановлено оскаржувану ухвалу з дотриманням норм КАС України, а доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на вимогах законодавства та не спростовують правильність висновків суду першої інстанції.
ОСОБА_3, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце судового засідання, до суду не з'явилася. 17 травня 2018 року представник Вищої ради правосуддя - ОСОБА_4 подала заяву про розгляд цієї справи в письмовому провадженні у зв'язку з неявкою скаржниці.
За правилами ч. 4 ст. 344 КАС України неприбуття учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце касаційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи.
Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги та надані на противагу їм аргументи Вищої ради правосуддя, перевіривши матеріали справи, Велика Палата Верховного Суду знаходить, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. 
Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Статтею 6 Конвенції встановлено, що справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов'язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов'язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.
З метою усунення прогалин національного законодавства, на які звернув увагу Європейський суд з прав людини в рішенні від 09 січня 2013 року у справі «Олександр Волков проти України», Верховною Радою України прийнято Закон № 1798-VIII, глава 4 якого визначає нову процедуру та порядок здійснення дисциплінарного провадження щодо суддів.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини «навіть у разі, коли судовий орган, що виносить рішення у спорах щодо «прав та обов'язків цивільного характеру», у певному відношенні не відповідає п. 1 ст. 6 Конвенції, порушення Конвенції не констатується за умови, якщо провадження у вищезазначеному органі «згодом є предметом контролю, здійснюваного судовим органом, що має повну юрисдикцію та насправді забезпечує гарантії п. 1 ст. 6 Конвенції» … У рамках скарги за ст. 6 Конвенції для того, щоб визначити, чи мав суд другої інстанції «повну юрисдикцію» або чи забезпечував «достатність перегляду» для виправлення відсутності незалежності в суді першої інстанції, необхідно врахувати такі фактори, як предмет оскаржуваного рішення, спосіб, в який було винесено рішення, та зміст спору, включаючи бажані та дійсні підстави для оскарження (рішення Європейського суду з прав людини від 09 січня 2013 року у справі «Олександр Волков проти України», п. 123).
Як зазначає Консультативна рада європейських суддів (далі - КРЄС), «дисциплінарний розгляд справи в кожній країні повинен передбачати можливість подання апеляції на рішення первинного дисциплінарного органу (відомства або суду) до суду» (п. 77 (v) Висновку № 3 КРЄС про принципи та правила, які регулюють професійну поведінку суддів, зокрема питання етики, несумісної поведінки та неупередженості (2002)).
Дисциплінарний орган Вищої ради правосуддя не є судом держави, однак має характеристики «суду» з точки зору автономного трактування ст. 6 Конвенції, та під час здійснення своїх функцій може розглядатися як «суд» у змістовному значенні цього терміна.
Конституцією України встановлено, що відповідно до закону в системі правосуддя утворюються органи та установи для забезпечення, зокрема, розгляду справ щодо дисциплінарної відповідальності суддів і прокурорів (ч. 10 ст. 131).
Так держава гарантує контроль за належним виконанням суддями своїх професійних обов'язків шляхом створення єдиного органу - Вищої ради правосуддя, який приймає рішення за наслідком розгляду дисциплінарних скарг щодо суддів. 
Згідно із ч. 2 ст. 26 Закону № 1798-VIII для розгляду справ щодо дисциплінарної відповідальності суддів Вища рада правосуддя утворює Дисциплінарні палати з числа членів Вищої ради правосуддя, які в свою чергу здійснюють дисциплінарні провадження щодо суддів (ч. 2 ст. 42 цього Закону).
За приписами ч. 2 ст. 50 Закону № 1798-VIII за результатами розгляду дисциплінарної справи Дисциплінарна палата ухвалює рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді або про відмову у притягненні до дисциплінарної відповідальності судді.
Порядок розгляду скарги на рішення Дисциплінарної палати про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді встановлено ст. 51 Закону № 1798-VIII, відповідно до ч. 3 якої скарга на рішення Дисциплінарної палати може бути подана виключно до Вищої ради правосуддя.
Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 реалізувала своє право на оскарження рішення Третьої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 18 жовтня 2017 року шляхом подання скарги в порядку ст. 51 Закону № 1798-VIII безпосередньо до Вищої ради правосуддя. Крім того, за результатами розгляду такої скарги 16 січня 2018 року Вища рада правосуддя прийняла рішення № 63/0/15-18, яким на підставі п. 5 ч. 10 ст. 51 Закону № 1798-VIII залишила вказане рішення її Третьої Дисциплінарної палати без змін.
Статтею 6 Конституції України передбачено, що державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи державної влади (…) зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ч. 2 ст. 19 Конституції України).
За приписами п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України (у редакції Закону № 2147-VIII) юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у ст. 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (п. 33 рішення від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України»).
Таким чином, Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду дійшов вірного висновку про відмову у відкритті провадження у справі в частині вимог ОСОБА_3 про визнання протиправним і скасування рішення Третьої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 18 жовтня 2017 року про притягнення судді Сихівського районного суду міста Львова ОСОБА_3. до дисциплінарної відповідальності та застосування до неї дисциплінарного стягнення у виді внесення подання про звільнення її з посади судді на підставі п. 1 ч. 1 ст. 170 КАС України (у редакції Закону № 2147-VIII). 
Такі вимоги не можуть бути самостійним предметом судового розгляду.
Що стосується ухвали Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 16 лютого 2018 року в частині передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду позову ОСОБА_3 до Вищої ради правосуддя про визнання протиправним та скасування її рішення від 16 січня 2018 року, Велика Палата Верховного Суду зазначає наступне.
Відповідно до ч. 7 ст. 266 КАС України на рішення Вищої ради правосуддя, ухвалене за результатами розгляду скарги на рішення її Дисциплінарної палати, може бути подана скарга до Великої Палати Верховного Суду. 
Отже, тільки Велика Палата Верховного Суду є компетентним судом для розгляду цієї скарги, а тому ухвала суду першої інстанції в частині її передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду є законною, обґрунтованою та не підлягає скасуванню, у зв'язку з чим підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.
Більш того, суд зауважує, що переданий оскаржуваною ухвалою позов ОСОБА_3 в частині вимог про визнання протиправним та скасування рішення Вищої ради правосуддя від 16 січня 2018 року розглянуто Великою Палатою Верховного Суду 15 березня 2018 року, а тому ухвалою від 02 березня 2018 року відмовлено у відкритті провадження за цими вимогами, оскільки у її провадженні знаходилась справа про спір між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, ч. 1 ст. 316 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на зазначене, Велика Палата Верховного Суду не знаходить підстав для скасування ухвали Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 

16 лютого 2018 року, оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм процесуального права, а правові висновки Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду ОСОБА_3 не спростовані.
Враховуючи викладене та керуючись ст. 242, 266, 315, 316, 322 КАС України, Велика Палата Верховного Суду
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 16 лютого 2018 року - залишити без задоволення.
Ухвалу Верховного Суду у складі судді Касаційного адміністративного суду від 16 лютого 2018 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий суддя:                                                                                                В. С. Князєв
Суддя-доповідач:                                                                                                    І. В. Саприкіна
Судді:  
Н. О. Антонюк Н. П. Лященко
С. В. Бакуліна О. Б. Прокопенко
В. В. Британчук     Л. І. Рогач
О. С. Золотніков О. М. Ситнік
О. Р. Кібенко   В. Ю. Уркевич
Л. М. Лобойко   О. Г. Яновська