Постанова
Іменем України
 
27 червня 2018 року
місто Київ
 
справа № 334/8166/16-ц
провадження № 61-16672св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,
учасники справи:
позивач (заявник) – ОСОБА_1 ,
відповідачі: Міністерство оборони України, Управління Державної казначейської служби України міста Києва,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Запорізької області від 30 січня 2018 року у складі колегії суддів: Кримської О. М., Дашковської А. В., Подліянової Г. С.,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 у грудні 2016 року звернувся в порядку цивільного судочинства до суду з позовом до Міністерства оборони України та Управління Державної казначейської служби України міста Києва (нині – Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві) про відшкодування моральної шкоди, просив стягнути з відповідача на свою користь відшкодування моральної шкоди у розмірі 100 000, 00 грн.
Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що він проходив військову службу у складі Збройних Сил на території Демократичної Республіки Афганістан у період з 05 січня 1984 року до 13 грудня 1985 року. Під час проходження військової служби він отримав контузію. Посилаючись на те, що він постійно страждає на головні болі, в нього часто виникає запаморочення, погіршення пам`яті, безсоння, дратівливість, відповідно до виписки з акта огляду медико-соціальною експертною комісією ОСОБА_1 встановлено третю групу інвалідності внаслідок контузії, наведені обставини у своїй сукупності завдають йому великих моральних страждань.
Позивач як на правові підстави заявлених вимог посилався на статті 23, 170 ЦК України, статтю 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», статтю 3 Закону України «Про Збройні Сили України».
Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 30 січня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково, стягнуто з Міністерства оборони України на його користь суму відшкодування моральної шкоди у розмірі 50 000, 00 грн, в іншій частині позовних вимог відмовлено, вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що  ОСОБА_1 завдано моральних страждань та переживань у зв`язку з отриманням контузії під час проходження військової служби у складі Збройних Сил на території Демократичної Республіки Афганістан; позивач тривалий час був вимушений лікуватися, зазнав фізичного болю, страждає на захворювання, які є наслідком перенесеної контузії, отримав інвалідність третьої групи безстроково із протипоказанням до важкої фізичної праці. Сам факт виникнення у позивача ОСОБА_1 захворювання, зокрема, посттравматичної енцефалопатії з настанням таких негативних наслідків, як визнання його інвалідом третьої групи безстроково із протипоказаннями до важкої фізичної праці, на переконання суду першої інстанції, дає підстави для висновку, що позивач відповідно до пункту 1 частини другої статті 23, статті 1167 ЦК України, статті 3 Закону України «Про Збройні Сили України» має право на відшкодування Міністерством оборони України моральної шкоди, завданої внаслідок порушення його прав.
Постановою Апеляційного суду Запорізької області від 30 січня 2018 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Постанова апеляційного суду обґрунтовувалась тим, що позивач не довів факт протиправних дій або бездіяльності Міністерства оборони України, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діями завдавача шкоди. Позивачем не надано належних і допустимих доказів завдання йому моральної шкоди у будь-якому розмірі власне Міністерством оборони України. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування такої шкоди, однак на час проходження позивачем військової служби у 1985 році не діяв Закон України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та ЦК України від 16 січня 2003 року № 435-IV.
У касаційній скарзі, поданій до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у лютому 2018 року, ОСОБА_1 просить скасувати рішення Апеляційного суду Запорізької області від 30 січня 2018 року та залишити без змін рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 30 січня 2017 року.
Касаційна скарга обґрунтовувалась доводами, наведеними у позовній заяві, а також посиланням на те, що рішення апеляційного суду не відповідає нормам чинного законодавства. Зокрема, на переконання заявника, до спірних правовідносин застосовуються правила статті 3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» з урахуванням правових висновків Верховного Суду України, викладених у постановах від 18 листопада 2014 року у справі №21-446а14, від 21 квітня 2015 року у справі № 21-135а15, від 09 вересня 2015 року у справі 
№ 6-322цс15. Апеляційний суд, за твердженнями заявника, не врахував, що моральна шкода виникла у зв`язку з довготривалими головними болями та, як наслідок, отримання ОСОБА_1 у 2016 році групи інвалідності, а тому до спірних правовідносин підлягають до застосування норми права, що є чинними у 2016 році на момент розгляду спору. При цьому на державу покладено обов`язок відшкодовувати шкоду незалежно від наявності її вини, що також підтверджується правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 21 жовтня 2014 року у справі № 3-86гс14. 
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
Ухвалою Верховного Суду від 04 травня 2018 року відкрито касаційне провадження у праві, призначено попередній розгляд справи у складі трьох суддів.
За змістом правила частини першої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи проводиться колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. 
Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив висновок, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.
З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
За правилом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що  ОСОБА_1 проходив військову службу в складі діючої армії в період бойових дій на території Демократичної Республіки Афганістан у складі військової частини НОМЕР_1 в період з 05 січня 1984 року до 13 грудня 1985 року, що підтверджується військовим квитком, серії НОМЕР_2 , від 04 листопада 1983 року та довідкою від 19 вересня 2016 року № 51/с, виданою Запорізьким об`єднаним військовим комісаріатом.
Згідно із довідкою Центрального архіву прикордонних військ від 25 липня 2000 року ОСОБА_1 у період з 15 травня до 23 травня 1985 року знаходився на стаціонарному лікуванні у військовій частині НОМЕР_3 з діагнозом: «контузія, струс головного мозку легкого ступеню, баротравма». Контузія отримана на території Демократичної Республіки Афганістан під час виконання військового обов`язку. Відповідні записи також містяться у військовому квитку позивача.
Згідно із випискою з акта огляду медико-соціальною експертною комісією до довідки серії АВ №0674168 від 23 листопада 2016 року ОСОБА_1 первинно встановлено третю групу інвалідності безстроково із зазначенням причини інвалідності – контузія, отримана при виконанні інтернаціонального обов`язку в Демократичній Республіці Афганістані.
Дослідивши зміст оскаржуваного судового рішення та надавши оцінку доводам касаційної скарги, Верховний Суд дійшов до переконання, що апеляційний суд зробив обґрунтований висновок про відмову у задоволенні позову.
Оцінюючи характер та правову природу відносин, на існуванні яких між сторонами наполягає позивач, Верховний Суд має врахувати обставини та приписи норм права, що підлягають застосуванню для їх належного визначення.
Правовою підставою пред`явленого позову позивач визначив положення статей 23, 170, 1167 ЦК України. Наведене свідчить про те, що позивач вважає, що між сторонами справи існують цивільні відносини, а з факту порушення певних належних йому цивільних прав та інтересів випливає право на заявлений цивільний позов. Для такої оцінки відсутні правові підстави.
За правилом статті 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
За загальним правилом пункту 9 частини другої статті 16 ЦК України відшкодування моральної (немайнової) шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів.
Відповідно до частин першої та другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Згідно з частиною першою статті 1166 цього Кодексу майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Відповідно до статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.
Верховний Суд в оцінці спірних правовідносин має виходити з того, що під час з`ясування наявності підстав для відшкодування шкоди, завданої особі у цивільних відносинах, то відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. При вирішенні позову про відшкодування моральної шкоди необхідно з`ясовувати, коли виникли правовідносини сторін, коли заподіяна моральна шкода.
Виходячи з наведених в цьому рішенні норм права, моральна шкода за загальним правилом відшкодовується потерпілій особі її заподіювачем, між якими існують відносини, які за усіма критеріями відповідають вимогам статті 1 ЦК України, якщо окремим законом на такі відносини, які не є цивільними за визначенням, не поширюється правила цього Кодексу в субсидіарному порядку. Відшкодування моральної шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів й застосовується за умови наявності усіх умов (підстав) притягнення особи до цивільно-правової деліктної відповідальності, в якій деліктом є цивільне правопорушення. Такими умовами є протиправність в діях заподіювача, наявність шкоди (в цьому випадку моральної), вина, окрім випадків, коли шкоду завдано органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, причинний зв`язок між настанням шкоди у потерпілої особи та протиправними діями заподіяювача.
Як наполягає позивач, шкоду його здоров`ю завдано під час перебування на військовій службі у Збройних Силах СРСР на території Демократичної Республіки Афганістан.
Відносини, пов`язані з проходженням військової служби у Збройних Силах СРСР, за усіма критеріями статті 1 ЦК України не є цивільними, оскільки не засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності (відокремленості) їх учасників. Такі відносини за своєю правовою природою є публічно-правовими, оскільки пов`язані з проходженням одного з видів публічної служби, а тому шкода, завдана під час проходження публічної служби, не підлягає відшкодуванню за загальними правилами цивільного права.
За часовим критерієм шкоду позивачу завдано за існування іншої держави, якою приймалися імперативно-владні розпорядження щодо прийняття його на військову службу, її проходження та щодо інших умов перебування на ній. Держава Україна не взяла на себе обов`язок на рівні законодавчого акта відповідати за усіма цивільними за своєю природою зобов`язаннями іншої держави, СРСР, а так само не відповідає за іншими зобов`язаннями названої країни, якщо про інше не зазначено в такому спеціальному Законі.
Враховуючи, що відносини за участю позивача не є цивільними, неможливо поширити на них правила пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України щодо розповсюдження його положень на ті права і обов`язки, що виникли після набрання цим Кодексом чинності.
У статті 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Згідно з пунктами 2, 3 рішення Конституційного Суду України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотню дію у часі законів та інших нормативно-правових актів) від 09 лютого 1999 року за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта у часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час якого вони настали або мали місце. Проте надання зворотної сили у часі нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це у законі або іншому нормативно-правовому акті.
Отже, Верховним Судом враховано, що відносини за участю позивача не є цивільними, а є відносинами, що засновані на владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, до таких відносин цивільне законодавство застосовується виключно в тому випадку, якщо це встановлено законом (частина друга статті 1 ЦК України). За відсутності окремої вказівки, що має міститися в спеціальному законі, правила цивільного законодавства не підлягають субсидіарному застосуванню до відносин, які не є цивільними за своєю правовою природою, в тому числі за участю позивача.
Військовослужбовці та особи, на яких поширюється дія законів України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», користуються правами і пільгами, передбаченими цими законами, в тому числі мають право на компенсаційні та інші виплати, пов`язані із погіршенням стану здоров`я, пов`язаного із виконанням обов`язків військової служби.
Законодавство, що було чинним на час отримання позивачем ушкодження здоров`я (1985 рік), не містило положень щодо обов`язку держави щодо відшкодування моральної шкоди.
Встановивши, що захворювання, які стали підставою для встановлення позивачу третьої групи інвалідності, отримані ним під час проходження військової служби у Збройних Силах СРСР на території Державної Республіки Афганістан у 1985 році, суд першої інстанції зробив безпідставні та необґрунтовані висновки, що до цих спірних правовідносин підлягають застосуванню норми законодавства, чинні на момент звернення позивач до суду з позовом, а також, що існують підстави для покладення обов`язку з відшкодування моральної шкоди саме на Міністерство оборони України, яке утворено після отримання позивачем цих травм. Необґрунтованість таких висновків встановлена апеляційним судом, яким скасоване рішення суду першої інстанції у цій справі та постановлено правомірне та обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позову.
За результатами розгляду справи апеляційним судом не встановлено ознак протиправності у діях або бездіяльності Міністерства оборони України (його посадових осіб), причинного зв`язку між хворобами позивача, які настали внаслідок проходження військової служби у складі Збройних Сил СРСР у складі діючої армії у період бойових дій, та будь-якими діями або бездіяльністю Міністерства оборони України, а так само рішеннями, діями або бездіяльністю Держави Україна.
Верховним Судом враховано факт відсутності спеціального закону або міжнародного договору щодо правонаступності України, а відповідно й її Міністерства оборони, у відносинах за участю позивача.
Оскільки законодавство, що було чинним на момент отримання позивачем ушкодження здоров`я, не містило положень щодо обов`язку з відшкодування моральної шкоди, підстави для задоволення позову відсутні.
З урахуванням наведеного висновки суду апеляційної інстанції про відсутність підстав застосування до спірних правовідносин норм права, які на час виникнення таких правовідносин не були чинними, є обґрунтованими. Суд апеляційної інстанції правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального права, а тому оскаржуване судове рішення підлягають залишенню без змін.
Твердження заявника, що суди не врахували правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 21 жовтня 2014 року у 
справі № 3-86гс14, є безпідставними. Ухвалюючи цю постанову, Верховний Суд України зазначив, що на правовідносини, що виникли у 2008 році, поширюється положення статті 2 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України», відповідно до якої Міністерство оборони України як центральний орган управління Збройних Сил України здійснює відповідно до закону управління військовим майном, у тому числі закріплює військове майно за військовими частинами (у разі їх формування, переформування), приймає рішення щодо перерозподілу цього майна між військовими частинами Збройних Сил України, в тому числі у разі їх розформування. Отже, обов`язок держави відшкодовувати шкоду, завдану майну інших осіб внаслідок вибуху військових боєприпасів у мирний час, та шкоду, яку заподіяно внаслідок незаконних дій та бездіяльності військовослужбовців при здійсненні ними своїх повноважень, покладається на Міністерство оборони України як на уповноважений орган державного управління.
Зважаючи на наведене, зазначений правовий висновок Верховного Суду України не стосується правовідносин, які виникли між сторонами у цій справі.
Посилання заявника на правові висновки Верховного Суду України, викладені у постановах від 18 листопада 2014 року у справі №21-446а14, від 21 квітня 2015 року у справі № 21-135а15, від 09 вересня 2015 року у справі 
№ 6-322цс15, є необґрунтованими, оскільки вони стосуються інших за природою та характером правовідносин, не відповідають фактичним обставинам справи, що розглядається.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення. 
Враховуючи наведене, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ :
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Апеляційного суду Запорізької області від 30 січня 2018 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді                                                                                                              С. О. Погрібний

                                                                                                                        О. В. Ступак

                                                                                                                        Г. І. Усик