П О С Т А Н О В А 

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
27 червня 2018 року
м. Київ
 
Справа № 813/5827/15
Провадження № 11-155апп18
 
ВеликаПалата Верховного Суду у складі:
судді-доповідача Прокопенка О.Б.,
суддів: Антонюк Н.О., Бакуліної С.В., Британчука В.В., Гудими Д.А., Данішевської В.І., Кібенко О.Р., Лобойка Л.М., Лященко Н.П., Саприкіної І.В., Ситнік О.М., Ткачука О.С., Уркевича В.Ю., Яновської О.Г.,
розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), уповноваженої особи Фонду на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства «Дельта банк» КадироваВладислава Володимировича
(далі - Уповноважена особа Фонду; ПАТ «Дельта банк» відповідно) про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії за касаційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 7 вересня 2016 року (у складі колегії суддів Судової-Хомюк Н.М., Гуляка В.В., Коваля Р.Й.),
УСТАНОВИЛА:
У жовтні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, у якому з урахуванням уточнень просила:
- визнати протиправною бездіяльність Уповноваженої особи Фонду щодо невключення позивачки до переліку вкладників ПАТ «Дельта банк», які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду;
- зобов'язати Уповноважену особу Фонду вчинити дії щодо включення позивачки до переліку вкладників ПАТ «Дельта банк», які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, із зазначенням суми, що підлягає відшкодуванню, та дії щодо подачі до Фонду додаткової інформації стосовно неї як вкладника;
- зобов'язати Уповноважену особу Фонду передати інформацію про зміни до переліку вкладників, які отримують кошти в межах гарантованої суми за рахунок цільової позики Фонду, з метою забезпечення виплати позивачці коштів, що знаходяться на рахунках у банку; 
- зобов'язати Фонд включити позивачку до загального реєстру вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду.
На обґрунтування позовних вимог позивачка зазначає, що ОСОБА_6 відкрив рахунки (депозити) у ПАТ «Дельта банк». Відповідно до рішення Галицького районного суду м. Львова від 9 червня 2015 року ОСОБА_3 є власником 1/2 частини грошових сум (вкладів) ОСОБА_6, включаючи щомісячні відсотки в ПАТ «Дельта банк». 17 червня та 3 липня 2015 року позивачка подала заяви до тимчасової адміністрації ПАТ «Дельта банк» з повідомленням про судове рішення Галицького районного суду м. Львова від 9 червня 2015 року в цивільній справі № 461/677/15ц, на які отримала відповідь тимчасової адміністрації від 13 липня 2015 року.
Оскільки зобов'язання за договором банківського вкладу не є такими, що нерозривно пов'язані з особою вкладника, то такий договір за визначенням частини першої статті 633 Цивільного кодексу України є публічним і, відповідно до вказаного судового рішення в цивільній справі позивачка, як власник 1/2 частини грошових коштів за всіма договорами, укладеними між ОСОБА_6 та ПАТ «Дельта банк», має право на відшкодування коштів за цими договорами в розмірі 1/2 частини сум усіх вкладів, включаючи щомісячні відсотки. 
ОСОБА_3 вважає протиправною бездіяльність відповідачів щодо невключення її до переліку та загального реєстру вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами в ПАТ «Дельта банк» за рахунок Фонду, адже це суперечить вимогам Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон № 4452-VI) та порушує її право на отримання гарантованої суми вкладу.
Львівський окружний адміністративний суд постановою від 21 січня 2016 року задовольнив позовні вимоги ОСОБА_3 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції керувався тим, що оскільки позивачка є вкладником коштів в ПАТ «Дельта банк», то відповідно до частини другої статті 27 Закону № 4452-VI мала би бути включена Уповноваженою особою Фонду до переліку вкладників ПАТ «Дельта банк», які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, протягом трьох днів з дня отримання Фондом рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію цього банку.
Львівський апеляційний адміністративний суд ухвалою від 7 вересня 2016 року на підставі пункту 1 частини першої статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній на час прийняття рішення; далі - КАС)скасував постанову суду першої інстанції, закрив провадження в справі.
У вересні 2016 року ОСОБА_3 подала до Вищого адміністративного суду України касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм процесуального права під час визначення підсудності спору, просить скасувати ухвалу цього суду про закриття провадження у справі та залишити в силі рішення суду першої інстанції про задоволення її позовних вимог. 
На обґрунтування касаційної скарги позивачка зазначає, що ця справа не є справою про банкрутство та визнання неплатоспроможним (банкрутом) банку, а тому висновок суду про застосування до спірних правовідносин норм законодавства про банки й банківську діяльність є недоречним. Крім того, згідно із частиною восьмою статті 36 Закону № 4452-VI, який є пріоритетним у даних правовідносинах, дія ЗаконуУкраїни від 14 травня 1992 року № 2343-XII «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (далі - Закон № 2343-ХІІ) на банки не поширюється. ОСОБА_3 указує, що цей спір є публічно-правовим, виник з приводу здійснення Фондом владних управлінських функцій стосовно організації виплати вкладникам відшкодування і щодо цього спору немає іншого порядку судового провадження, ніж провадження в адміністративних судах. Отже, спір є публічно-правовим та підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.
Вищий адміністративний суд України ухвалою від 4 жовтня 2016 року відкрив касаційне провадження у справі за скаргою ОСОБА_3, копії касаційної скарги надіслав учасникам справи з установленням строку для подання заперечень на цю скаргу.
У запереченнях на касаційну скаргу Уповноважена особа Фонду вважає оскаржувану ухвалу суду апеляційної інстанції законною та обґрунтованою, просить касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, посилаючись на правові висновки Верховного Суду України, викладені в постановах від 16 лютого та 15 червня 2016 року (справи № 21-4846а15 та № 21-286а16 відповідно), а саме на те, що на спори, які виникають на стадії ліквідації (банкрутства) банку, не поширюється юрисдикція адміністративних судів.
У відзиві на касаційну скаргу Фонд зазначає, що оскаржувана ухвала суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню, оскільки позивач оскаржує дії Уповноваженої особи Фонду як суб'єкта владних повноважень, а тому спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства. 
15 грудня 2017 року розпочав роботу Верховний Суд і набрав чинності Закон України від 3жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів»
(далі - Закон № 2147-VIII), яким КАС викладено в новій редакції.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» КАС (у редакції Закону № 2147-VIII) касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
14 лютого 2018 року Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду постановив ухвалу, якою передав цю справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі частини шостої статті 346 КАС, оскільки учасник справи оскаржує судове рішення апеляційної інстанції з підстави порушення правил предметної юрисдикції.
Згідно із частиною першою статті 341 КАС (у редакції Закону № 2147-VIII) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Суди встановили, що відповідно до постанови Правління Національного банку України від 2 жовтня 2015 року № 664 Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Дельта банк», виконавча дирекція Фонду прийняла рішення від 2 жовтня 2015 року № 181 та розпочала процедуру ліквідації ПАТ «Дельта банк» з 5 жовтня 2015 року по 4 жовтня 2017 року включно.
Правління Національного банку України постановою від 30 жовтня 2014 року № 692/БТ, яку доведено до керівників структурних підрозділів банку 15 січня 2015 року, віднесло ПАТ «Дельта банк» до категорії проблемних банків та заборонило йому проводити будь-які операції за чинними договорами, за результатами яких збільшується гарантована сума відшкодування коштів Фондом за вкладами фізичних осіб.
На підставі постанови Правління Національного банку України від 2 березня 2015 року № 150 «Про віднесення ПАТ «Дельта банк» до категорії неплатоспроможним», виконавча дирекція Фонду прийняла рішення від 2 березня 2015 року № 51 «Про запровадження тимчасової адміністрації в ПАТ «Дельта банк», згідно з яким з 3 березня 2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено Уповноважену особу Фонду на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «Дельта банк» Кадирова В.В.
У 2013 році ОСОБА_6 відкрив у ПАТ «Дельта банк» рахунки, що підтверджується довідкою тимчасової адміністрації ПАТ «Дельта банк» від 16 березня 2015 року 
№ 05-2904775.
Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 9 червня 2015 року у справі № 461/677/15-ц задоволено заяву ОСОБА_3 про забезпечення позову, накладено арешт на рахунки ОСОБА_6, відкриті в ПАТ «Дельта банк».
Постановою головного державного виконавця Галицького ВДВС Львівського МУЮ Мельником А.А. від 7 вересня 2015 року накладено арешт на кошти ОСОБА_6, що знаходяться на рахунку в ПАТ «Дельта банк».
Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 9 червня 2015 року в цій же цивільній справі № 461/677/15-ц, яке набрало законної сили, поділено спільне майно подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_6, виділивши у власність кожного окремо по 1/2 грошових сум (вкладів), включаючи щомісячні відсотки, у ПАТ «Дельта банк»:
- № НОМЕР_1;
- № НОМЕР_2 згідно з договором банківського (депозиту) № 005-13551-080413 «Найкращий Багаторічний»;
- № НОМЕР_3 згідно з договором банківського (депозиту) № 001-13513-049613 «Найкращий Багаторічний»;
- № НОМЕР_4 згідно з договором банківського (депозиту) № 003-13521-150713 «Найкращий Багаторічний»;
- № НОМЕР_5 згідно з договором банківського (депозиту) № 004-13521-150713 «Найкращий Багаторічний»;
- № НОМЕР_6 згідно з договором банківського (депозиту) № 00003008405630 «Найкращий on-line».
Постановою головного державного виконавця Галицького ВДВС Львівського МУЮ Мельником А.А. від 30 вересня 2015 року припинено чинність постанови про арешт коштів боржника від 7 вересня 2015 року.
17 червня та 3 липня 2015 року ОСОБА_3 подала заяви до тимчасової адміністрації ПАТ «Дельта банк» з повідомленням про рішення Галицького районного суду м. Львова від 9 червня 2015 року та проханням виконати вказане судове рішення.
Тимчасова адміністрація ПАТ «Дельта банк» листом від 31 липня 2015 року
№ 05-3052008 повідомила ОСОБА_3, що Законом № 4452-VI, відповідно до якого на сьогодні Банк здійснює свою діяльність, чітко не визначено порядок виплати коштів у межах гарантованої суми відшкодування коштів Фондом під час дії тимчасової адміністрації в ситуації, за якої право на отримання коштів отримують два та більше спадкоємців.
9 серпня 2015 року позивачка на адресу Уповноваженої особи Фонду Кадирова В.В. подала заяву про визнання її кредитором. У цій заяві ОСОБА_3 повідомляла про те, що вона не є спадкоємцем ОСОБА_6, а є власником 1/2 частини його грошових коштів за договорами, укладеними ОСОБА_6 з ПАТ «Дельта банк». Просила виплатити їй 1/2 частину суми за вказаними вкладами в ПАТ «Дельта банк» та включити її до реєстру вкладників на отримання виплат у межах гарантованої суми відшкодування ПАТ «Дельта банк» з метою повернення належних їй коштів.  
Указані обставини стали підставою для звернення ОСОБА_3 до суду з адміністративним позовом на захист порушених, на її думку, прав та інтересів.
Дослідивши доводи касаційної скарги щодо оскарження судового рішення апеляційної інстанції з підстав порушення правил предметної юрисдикції, заслухавши суддю-доповідача про обставини, необхідні для ухвалення судового рішення, та перевіривши матеріали справи, Велика Палата Верховного Суду вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
Під час розмежування юрисдикційних форм захисту порушеного права основним критерієм є характер (юридичний зміст) спірних відносин.
Позивачка оскаржує дії щодо невключення її до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру такого відшкодування.
У контексті конкретних обставин цієї справи зміст (суть) спірних правовідносин обмежується встановленням реальної правової природи відносин, які виникли між позивачкою, Фондом та Уповноваженою особою Фонду і визначення яких залежить від з'ясування прав позивачки, статусу Фонду, мети його створення, завдань, поставлених перед ним, повноважень та обов'язків Фонду і його уповноважених осіб, функцій, які на нього покладаються.
Акти, прийняті суб'єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, установлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої та другої статті 55 Конституції України. Для реалізації конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб'єктів у сфері управлінської діяльності в Україні утворено систему адміністративних судів.
Статтею 6 КАС (у редакції, чинній на час прийняття судами рішень) установлено право на судовий захист і передбачено, що кожна особа має право в порядку, визначеному цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 КАС справа адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.
За змістом пункту 7 частини першої цієї статті суб'єктом владних повноважень є, зокрема, будь-який суб'єкт при здійсненні ним владних управлінських функцій.
Частинами першою та другою статті 17 КАС передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на: правовідносини, що виникають у зв'язку зі здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій; публічно-правові спори, зокрема, на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.
Отже, до компетенції адміністративних судів належить вирішення спорів фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.
Законом № 4452-VI установлено правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами. ЦейЗакон є спеціальним у регулюванні спірних правовідносин.
За змістом статті 3 Закону № 4452-VI Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об'єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні.
Згідно із частиною першою статті 4 Закону № 4452-VI основним завданням Фонду є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку.
Для цього Фонд наділено відповідними функціями, передбаченими частиною другою статті 4 Закону № 4452-VI, серед яких, зокрема: ведення реєстру учасників Фонду; здійснення заходів щодо організації виплат відшкодувань за вкладами в разі прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку; здійснення заходів щодо інформування громадськості про функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, захисту прав та охоронюваних законом інтересів вкладників.
Крім того, відповідно до статті 6 Закону № 4452-VI Фонд наділено повноваженнями видавати нормативно-правові акти, що підлягають державній реєстрації в порядку, установленому законодавством, з питань, віднесених до його повноважень, які є обов'язковими до виконання банками, юридичними та фізичними особами.
За змістом пункту 17 частини першої статті 2 цього Закону уповноважена особа Фонду - це працівник Фонду, який від імені Фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом та/або делегованих Фондом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.
За приписами частини першої статті 54 Закону № 4452-VIрішення, що приймаються відповідно до цього Закону Національним банком України, Фондом, працівниками Фонду, що виконують функції, передбачені цим Законом, у тому числі у процесі здійснення тимчасової адміністрації, ліквідації банку, виконання плану врегулювання, можуть бути оскаржені до суду.
Таким чином, нормативно-правове регулювання статусу Фонду та його місце в системі гарантування вкладів фізичних осіб дозволяє зробити висновки, що Фонд в цих відносинах є суб'єктом публічного права, створений з метою реалізації публічних інтересів держави у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку, здійснює нормативне регулювання, тобто наділений владними управлінськими функціями та є суб'єктом владних повноважень у розумінні КАС України.
Закриваючи провадження у справі, суд апеляційної інстанції керувався правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 15 червня 2016 року у справі № 21-286а16, у якій з посиланням на норми Закону № 2343-XII та приписи статті 12 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК) було вказано, що на спори, які виникають на стадії ліквідації (банкрутства) банку, не поширюється юрисдикція адміністративних судів.
Велика Палата Верховного Суду відступила від цього висновку, що зазначено в її постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 813/921/16 (№ 11-126апп18).
Правовідносини між Фондом і вкладниками, які претендують на відшкодування за рахунок коштів Фонду, щодо формування реєстрів вкладників, які мають право на відшкодування коштів за рахунок Фонду, складаються без участі банку-боржника.
Учасниками цих правовідносин є виключно вкладники та Фонд, і саме в цих учасників виникають відповідні права та обов'язки.
Банк, який ліквідується, жодним чином не впливає на той факт, чи буде особу включено до переліку тих осіб, які мають право на відшкодування за рахунок коштів Фонду. Це питання відповідно до норм Закону № 4452-VI вирішує виключно Фонд.
Так, згідно із частинами першою та другою статті 26 Закону № 4452-VIФонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 тис. гривень.
Вкладник набуває право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру такого відшкодування після прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.
Статтею 27 Закону № 4452-VI установлено порядок визначення вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами, а саме:
- уповноважена особа Фонду складає перелік вкладників та визначає розрахункові суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду відповідно до вимог цього Закону станом на день отримання рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідації банку;
- уповноважена особа Фонду формує перелік вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, із визначенням сум, що підлягають відшкодуванню;
- виконавча дирекція Фонду затверджує реєстр вкладників для здійснення виплат гарантованої суми відшкодування відповідно до наданого уповноваженою особою Фонду переліку вкладників. Фонд публікує оголошення про відшкодування коштів вкладникам у газетах «Урядовий кур'єр» або «Голос України» та на своїй офіційній сторінці в мережі Інтернет не пізніше ніж через сім днів з дня отримання Фондом рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку;
- уповноважена особа Фонду формує переліки вкладників, кошти яких не підлягають відшкодуванню Фондом.
Відповідно до частини першої статті 28 Закону № 4452-VI Фонд розпочинає виплату відшкодування коштів вкладникам, їх уповноваженим представникам чи спадкоємцям у національній валюті України з наступного робочого дня після затвердження виконавчою дирекцією Фонду реєстру вкладників для здійснення виплат гарантованої суми відшкодування.
Отже, отримання гарантованого відшкодування за рахунок коштів Фонду відбувається без участі банку-боржника.
Саме тому в частині восьмій статті 36 Закону № 4452-VI зазначено, що дія Закону № 2343-ХІІ на банки не поширюється.
Таким чином, немає підстав вважати, що правовідносини між вкладниками та Фондом щодо формування переліку осіб, які мають право на відшкодування вкладів за рахунок коштів Фонду, складаються за участю банку. Тому ці правовідносини не стосуються безпосередньо процедури ліквідації банку. Юридичний факт неплатоспроможності банку є лише підставою для виникнення правовідносин щодо відшкодування вкладникам їх вкладів за рахунок коштів Фонду, проте процес ліквідації має окремий перебіг і не впливає на обсяг гарантованого відшкодування вкладникам.
Наведене свідчить про те, що спір стосовно права на відшкодування вкладів фізичних осіб за рахунок коштів Фонду в межах гарантованого державою відшкодування за вкладами є публічно-правовим, має особливий характер і стосується виконання окремої владної функції Фонду, а саме організації виплат відшкодувань за вкладами (пункт 4 частини другої статті 4 Закону № 4452-VI), тому його не можна вважати спором у зв'язку з процесом ліквідації банку.
Ураховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що на ці правовідносини не розповсюджуються норми статті 12 ГПК, а тому юрисдикція господарських судів на такі спори не поширюється.
Частиною другою статті 6 Конституції Українивизначено, що органи судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.
З огляду на зазначені норми матеріального та процесуального права перевірка законності дій та рішень посадової особи Фонду щодо виконання покладених на неї владних управлінських функцій у сфері реалізації публічних інтересів держави не регулюється нормами Закону № 2343-ХІІ відповідно до прямого припису частини восьмої статті 36 Закону № 4452-VI, який є спеціальним щодо таких правовідносин, а тому підстав для розгляду цієї справи в порядку господарського судочинства немає.
Зважаючи на викладене, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що Фонд є державною спеціалізованою установою, яка виконує функції державного управління у сфері гарантування вкладів фізичних осіб, Уповноважена особа Фонду в цьому разі виконує від імені Фонду делеговані ним повноваження щодо гарантування вкладів фізичних осіб, а тому спір стосовно формування переліку вкладників, які мають право на гарантоване державою відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, та затвердження реєстру вкладників для здійснення гарантованих виплат є публічно-правовим і належить до юрисдикції адміністративних судів.
Аналогічна правова позиція висловлена, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 813/921/16 та від 23 травня 2018 року № 820/3770/16.
Таким чином, висновок суду апеляційної інстанції про закриття провадження в цій справі з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 157 КАС (у редакції, чинній на час прийняття рішень), є помилковим.
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 349 КАС (у редакції Закону № 2147-VIII) суд касаційної інстанції за наслідком розгляду касаційної скарги скасовує судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і передає справу повністю або частково для продовження розгляду.
За змістом частини першої статті 353 КАС (у редакції Закону № 2147-VIII) підставою для скасування ухвали судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.
Ураховуючи наведене, ухвала Львівського апеляційного адміністративного суду від 7 вересня 2016 року підлягає скасуванню, а справа - направленню до цього ж суду для продовження розгляду.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 359 КАС, Велика Палата Верховного Суду
ПОСТАНОВИЛА:
1. Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.
2. Ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 7 вересня 2016 року скасувати.
3. Справу за позовом ОСОБА_3 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства «Дельта банк» Кадирова Владислава Володимировича про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії - направити для продовження розгляду до Львівського апеляційного адміністративного суду.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
У повному обсязі постанову складено 6 липня 2018 року. 
 
Суддя-доповідач | О.Б. Прокопенко
Судді:                                     Н.О. Антонюк | Л.М. Лобойко
С.В. Бакуліна | Н.П. Лященко
В.В. Британчук | І.В. Саприкіна
Д.А. Гудима | О.М. Ситнік
В.І. Данішевська | О.С. Ткачук
О.Р. Кібенко | В.Ю. Уркевич
| О.Г. Яновська