Постанова
Іменем  України
 
04 липня 2018 року
м. Київ
 
справа № 361/7561/15-ц
провадження № 61-9513св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Висоцької В. С.,
суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Штелик С. П.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_3,
представник позивача - ОСОБА_4,
відповідач - ОСОБА_5,
представник відповідача - ОСОБА_6,
третя особа - відділ державної виконавчої служби Броварського міськрайонного управління юстиції Київської області,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Київської області від 13 липня 2016 року в складі колегії суддів: Поліщука М. А., Антоненко В. І., Яворського М. А.,
ВСТАНОВИВ:
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
У жовтні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, третя особа - відділ державної виконавчої служби Броварського міськрайонного управління юстиції Київської області, про переведення прав та обов'язків співвласника-боржника з проведенням відповідного перерахунку, визнання права власності на нежитлові приміщення.
Позовна заява мотивована тим, що у відділі державної виконавчої служби Броварського міськрайонного управління юстиції у Київській області на виконанні перебуває виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 аліментів на чотирьох неповнолітніх дітей: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_4, у розмірі 5 000,00 грн на всіх щомісяця починаючи з 23 вересня 2010 року і до повноліття. Станом на 01 червня 2015 року заборгованість відповідача зі сплати аліментів становить 281 363,63 грн і на цей час не погашена.
ОСОБА_3 та ОСОБА_5 в рівних частинах - по 1/2 кожному належать майнові права на нежитлові вбудовані приміщення № № 10, 12 загальною площею 51,3 кв. м, вартістю 481 960,00 грн, розташовані на дев'ятнадцятому (технічному) поверсі багатоквартирного житлового будинку АДРЕСА_1. 
Оскільки у відповідача відсутнє інше майно та між сторонами немає домовленості з приводу добровільного передання частки відповідача на погашення заборгованості, позивач просила задовольнити позов.
Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 04 травня 2016 року в складі судді Шинкаря А. О.позов задоволено частково.
Переведено на ОСОБА_3 права та обов'язки ОСОБА_5 на майнові права на 1/2 частку нежитлових вбудованих приміщень № № 10, 12 загальною площею 51,3 кв. м, розташованих на дев'ятнадцятому (технічному) поверсі багатоквартирного житлового будинку АДРЕСА_1.
Визначено, що залишок заборгованості ОСОБА_5 перед ОСОБА_3 становить 58 713,30 грн.
У решті позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач має право на переведення на неї прав та обов'язків співвласника-боржника з проведенням відповідного перерахунку, з урахуванням того, що сума заборгованості відповідача перед позивачем становить 299 693,30 грн, а ринкова вартість 1/2 частини спірних нежитлових приміщень становить 240 980,00 грн, різниця - 58 713,30 грн, тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню на підставі статті 366 ЦК України.
 
Рішенням Апеляційного суду Київської області від 13 липня 2016 року зазначене судове рішення скасовано, в задоволенні позову відмовлено.
 
Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, суд дійшов їх з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального права.
 
У касаційній скарзі, поданій у серпні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що висновки суду апеляційної інстанції не ґрунтуються на нормах чинного законодавства та не відповідають обставинам справи.
 
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
 
У лютому 2018 року справу передано до Верховного Суду.
 
Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Суд установив, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 23 вересня 2010 року стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 аліменти на чотирьох неповнолітніх дітей: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_4, у розмірі 5 000,00 грн на всіх щомісяця, починаючи з 23 вересня 2010 року й до повноліття.
19 вересня 2011 року Дніпровський районний суд м. Києва видав виконавчий лист, який перебуває на виконанні у відділі державної виконавчої служби Броварського міськрайонного управління юстиції у Київській області.
Згідно з довідкою-розрахунком відділу державної виконавчої служби Броварського міськрайонного управління юстиції у Київській області від 18 листопада 2016 року заборгованість ОСОБА_5 зі сплати аліментів на 01 листопада 2016 року становить 299 693,30 грн.
Сторонам належать по ? частці кожному майнові права на нежитлові вбудовані приміщення № № 10, 12 загальною площею 51,3 кв. м, розташовані на дев'ятнадцятому (технічному) поверсі багатоквартирного житлового будинку АДРЕСА_1. 
У вересні 2015 року ОСОБА_3 зверталася до ОСОБА_5 з письмовою пропозицією про переведення на неї майнових прав на ? частку цих нежитлових приміщень в рахунок погашення заборгованості зі сплати аліментів.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову на підставі статті 366 ЦК України, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що позивач має право на переведення на неї прав та обов'язків співвласника-боржника з проведенням відповідного перерахунку, з урахуванням того, що сума заборгованості відповідача перед позивачем становить 299 693,30 грн, а ринкова вартість 1/2 частини спірних нежитлових приміщень - 240 980,00 грн, різниця - 58 713,30 грн.
Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в позові, зазначав таке.
Відповідно до статті 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.
Згідно зі статтею 190 ЦК України майном як особливим об'єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами. 
Відповідно до статті 366 ЦК України кредитор співвласника майна, що є у спільній частковій власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, може пред'явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї. У разі неможливості виділу в натурі частки із спільного майна або заперечення інших співвласників проти такого виділу кредитор має право вимагати продажу боржником своєї частки у праві спільної часткової власності з направленням суми виторгу на погашення боргу. У разі відмови боржника від продажу своєї частки у праві спільної часткової власності або відмови інших співвласників від придбання частки боржника кредитор має право вимагати продажу цієї частки з публічних торгів або переведення на нього прав та обов'язків співвласника-боржника, з проведенням відповідного перерахунку.
Виходячи з положень цієї норми, кредитор може вимагати переведення на нього прав та обов'язків співвласника-боржника щодо належної йому частки у майні лише після того, коли останній відмовився виконати вимоги про продаж своєї частки у праві спільної часткової власності або відмови інших співвласників від її придбання. 
Матеріали справи не містять належних і допустимих доказів про належність на праві власності   ОСОБА_3 і ОСОБА_5 майнових прав на 1/2 частку нежитлових вбудованих приміщень № № 10, 12 загальною площею 51,3 кв. м, розташованих на дев'ятнадцятому (технічному) поверсі багатоквартирного житлового будинку АДРЕСА_1. 
Наявну в матеріалах справи копію рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 18 червня 2015 року, висновок про ринкову вартість нерухомості суд апеляційної інстанції не визнав належними і допустимими доказами на підтвердження цих обставин.
Доказів про те, що ОСОБА_3 пред'являла вимоги до відповідача про продаж належної йому частки, а він від цього відмовився, позивач не надала й на такі обставини не посилалась.
Відповідно до статті 371 ЦК України кредитор співвласника майна, що є у спільній сумісній власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, може пред'явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, для звернення стягнення на неї здійснюється у порядку, встановленому статтею 366 цього Кодексу. 
Вимоги про виділ частки ОСОБА_5 в натурі у порядку, передбаченому статтями 366, 371 ЦК України, ОСОБА_3 не заявляла.
Крім того, у процесі виконання рішення про стягнення заборгованості державний чи приватний виконавець у порядку статті 443 ЦПК України має право звернутися до суду з клопотанням про виділення частки майна боржника в майні, яким він володіє спільно з іншими особами.
При вирішенні справи суд апеляційної інстанції правильно визначив характер правовідносин між сторонами, застосував закон, що їх регулює - статті 177, 190 ЦК України, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.
Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судом апеляційної інстанції, при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права. При цьому суд апеляційної інстанції правильно зазначив про те, що стаття 366 ЦК України, на яку посилається ОСОБА_3 як на підставу позову, застосуванню не підлягає, отже, позивач обрала неналежний спосіб захисту своїх прав.
Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.
 
Рішення Апеляційного суду Київської області від 13 липня 2016 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                               В. С. Висоцька
 
Судді:                                                                                                            А. О. Лесько 
 
                                                                                                            С.Ю. Мартєв 
 
В.В. Пророк 
 
С.П. Штелик