Постанова
Іменем України
 
18 липня 2018 року
місто Київ
 
справа № 308/10837/15-ц
 
провадження № 61-213св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Стрільчука В. А.,
суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_3,
відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 січня 2016 року у складі суду: судді Фазикош О. В. та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 01 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Куцини М. М., Бисаги Т. Ю., Собослоя Г. Г.,
ВСТАНОВИВ:
У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики, інфляційних втрат та 3 % річних.
Позов обґрунтований тим, що позивач надав у позику ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 238 000, 00 грн на придбання автомобіля, право власності на який зареєстровано за ОСОБА_5 У встановлений договором позики строк грошові кошти не повернуто, а тому позивач звернувся до суду із цим позовом. На переконання позивача, відповідачі мають солідарно відповідати за договором позики, оскільки на момент його укладення вони перебували у зареєстрованому шлюбі, а позика використана в інтересах сім'ї.
Як на правові підстави позову ОСОБА_3 послався на статті 526, 527, 530, 540, 610-612, 625, 1046, 1049, 1050 ЦК України, статті 61, 65, 70, 73 Сімейного кодексу України.
Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 січня 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованість за договором позики у розмірі 327 957, 47 грн. Вирішено питання стосовно розподілу судових витрат.
Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що відповідач не виконав покладені на нього обов'язки, передбачені договором позики. Отримана ним позика використана в інтересах сім'ї, про що свідчить, зокрема, реєстрація автомобіля за ОСОБА_5 з правом керування ОСОБА_4 Фактичне користування автомобілем було спільним під час шлюбу. Таким чином, оскільки отримані кошти використані в інтересах сім'ї в цілому, колишнє подружжя несе солідарне зобов'язання з повернення зазначених грошових коштів відповідно до статей 61, 65, 73 СК України, в рівних частках згідно зі статтею 70 цього Кодексу. Суд не погодився із визначеним позивачем розміром інфляційних втрат та задовольнив частково позов в цій частині вимог.
Апеляційний суд Закарпатської області, переглядаючи зазначене рішення, погодився із висновками суду першої інстанції, ухвалою від 01 грудня 2016 року залишив його без змін та зазначив, що зібраними доказами підтверджений факт того, що отримані ОСОБА_6 грошові кошти витрачено в інтересах сім'ї подружжям, тому укладений ним зазначений договір позики створює обов'язки для другого з подружжя. ОСОБА_5 у судовому порядку не оспорювала укладений спірний договір позики та не спростовувала доказами у встановленому порядку факт того, що зазначені грошові кошти використано не на задоволення потреб сім'ї.
У касаційній скарзі, поданій у грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5 просила скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Касаційна скарга обґрунтовується неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права під час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій.
Доводами касаційної скарги є те, що ОСОБА_5 не надавала письмової згоди на укладення ОСОБА_4 договору позики, апеляційний суд помилково визнав за таку згоду договір купівлі-продажу автомобіля та акт приймання-передачі придбаного автомобіля.
Судовою фізико-хімічною експертизою давності документа встановлено, що рукописний текст розписки від 25 червня 2011 року виконано не раніше 2014 року, розписка від 25 червня 2011 року та договір позики від 25 червня 2011 року піддавались штучному примусовому тепловому старінню (за допомогою дії розігрітих поверхонь). Таким чином, станом на 25 червня 2011 року договір позики, датований 25 червня 2011 року, не укладався, грошові кошти за розпискою не передавалися, про що ОСОБА_5 зазначала у суді.
ОСОБА_4 подав заперечення на касаційну скаргу, в яких зазначив, що він зі своєю дружиною ОСОБА_5 звернувся до батька за фінансовою допомогою з метою придбання автомобіля. 25 червня 2011 року з відома та згоди дружини він підписав з батьком договір позики, за яким отримав 238 000, 00 грн у позику, про що склав відповідну розписку. За зазначені грошові кошти подружжя придбало автомобіль марки Mitsubishi, власником якого у реєстраційних документах зазначено ОСОБА_5 Автомобіль експлуатувався подружжям в інтересах сім'ї. Через декілька років відповідачі розірвали шлюб. Майно, що перебувало у спільній сумісній власності, поділено між подружжям, окрім автомобіля, доля якого сторонами вирішена не була.
ОСОБА_4 зазначає, що він підписував договір позики, власноруч писав розписку про отримання коштів, а тому спроби його колишньої дружини заперечити факт укладення договору в інтересах сім'ї спрямовані виключно на ухилення від сплати спільного боргу. У запереченнях на касаційну скаргу ОСОБА_4 просив відхилити касаційну скаргу, залишити без змін рішення судів першої та апеляційної інстанцій.
Також заперечення на касаційну скаргу подав ОСОБА_3, в яких зазначив, що фактична передача грошових коштів підтверджена розпискою ОСОБА_4 Експерт, який проводив судову фізико-хімічну експертизу, не є судовим експертом згідно з відповіддю Міністерства юстиції України. Такий вид судової експертизи дозволено проводити лише експертам державних експертних установ, у той час як у цьому випадку матеріали для проведення судової експертизи судом направлено приватній організації.
ОСОБА_4 зазначає, що ОСОБА_5 не ставила у судовому порядку питання про визнання договору позики недійсним у зв'язку з відсутністю її письмової згоди на його укладення, а тому в силу презумпції правомірності правочину договір позики є дійсним та підлягає виконанню.
У запереченнях на касаційну скаргу ОСОБА_3 просив відхилити касаційну скаргу, залишити без змін рішення судів першої та апеляційної інстанцій.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі. 
Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у січні 2018 року.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 червня 2018 року вказану цивільну справу призначено до судового розгляду.
Верховний Суд перевірив у межах доводів касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що з 18 липня 2009 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі, який заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 12 липня 2013 року розірвано.
25 червня 2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір позики, відповідно до умов якого позикодавець зобов'язався надати позичальнику цільову позику на придбання автомобіля марки Mitsubishi для сім'ї позичальника у розмірі 238 000, 00 грн, а останній зобов'язався повернути кошти у строк до 31 грудня 2014 року.
Відповідно до пункту 2 договору позики позику надається позичальнику у готівковому вигляді (з видачею розписки) або шляхом оплати позикодавцем рахунку автосалону готівковим чи безготівковим шляхом (із складанням відповідної квитанції або іншого платіжного документа.
25 червня 2011 року ОСОБА_4 складено письмову розписку, якою він підтвердив факт отримання від ОСОБА_3 грошових коштів в розмірі 238 000, 00 грн за договором позики від 25 червня 2011 року.
25 червня 2011 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Автоцентр-Ужгород» (далі - ТОВ «Автоцентр-Ужгород», автосалон) та ОСОБА_5 укладено договір № 372, відповідно до умов якого продавець зобов'язується поставити та передати у власність покупця новий автомобіль марки MITSUBISHI ASX 1.8 Intense AT.
Згідно з пунктом 2.1. договору купівлі-продажу вартість одиниці товару становить 230 140, 00 грн, у тому числі ПДВ 38 356, 66 грн.
01 липня 2011 року ТОВ «Автоцентр-Ужгород» та ОСОБА_5 підписали акт приймання-передачі автомобіля № 1106-372, за яким автосалон передав, а ОСОБА_5 прийняла автомобіль марки MITSUBISHI ASX 1.8 Intense AT.
Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, серії НОМЕР_2, ОСОБА_5 є власником автомобіля марки MITSUBISHI ASX, реєстраційний номер НОМЕР_1, рік випуску 2011.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. 
Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
За приписами частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Наслідки порушення договору позичальником визначені статтею 1050 ЦК України, відповідно до частини першої якої, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
За змістом статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Враховуючи те, що позичальником умови договору позики щодо своєчасного повернення суми боргу не виконувались, то суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про стягнення заборгованості з ОСОБА_4
В частині оцінки доводів про перегляд рішень судів першої та апеляційної інстанцій в частині стягнення заборгованості за договором позики з ОСОБА_5, Верховний Суд виходить з наступного.
Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. 
У частині четвертій статті 65 СК України встановлюється, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. 
До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї.
Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то цивільні права та обов'язки за цим договором виникають в обох із подружжя.
Такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-486цс16, підстав відступити від якого щодо застосування норми права у подібних відносинах під час розгляду цієї справи Верховний Суд не встановив.
Визнаючи, що договір позики від 15 червня 2011 року укладений ОСОБА_4 в інтересах сім'ї, суди попередніх інстанцій виходили з того, що грошові кошти, одержані за цим договором використані для придбання автомобіля, який зареєстровано на ім'я ОСОБА_5 з застереженим правом керування ОСОБА_4 Фактичне користування автомобілем було спільним під час шлюбу.
Верховний Суд не погоджується із зазначеним висновком судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки обставина реєстрації права власності на автомобіль на ім'я ОСОБА_5 із зазначенням у свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу права керування її чоловіком не дає підстави для висновку на укладення ОСОБА_4 договору позики від 15 червня 2011 року в інтересах сім'ї, а також, що саме ці грошові кошти витрачені на придбання автомобіля на ім'я його дружини. Свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу є виключно документом, який слугує підтвердженням наявності у особи права власності, набутого на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочину (частина перша статті 328 ЦК України).
Судами не встановлено обставини надання ОСОБА_5 письмової згоди на укладення її чоловіком ОСОБА_4 договору позики від 15 червня 2011 року в інтересах сім'ї.
Висновок судів першої та апеляційної інстанцій про те, що підписання ОСОБА_5 договору купівлі-продажу та акту-приймання передачі автомобіля свідчить про надання письмової згоди на укладення її чоловіком ОСОБА_4 договору позики від 15 червня 2011 року, не ґрунтується на вимогах закону, оскільки у договорі купівлі-продажу та акті-приймання не зазначено, що автомобіль придбано за кошти, отримані за договором позики від 15 червня 2011 року, згоду на укладення якого в інтересах сім'ї надала ОСОБА_5
Застереження у договорі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про призначення позики на придбання автомобіля для сім'ї позичальника не свідчить про обізнаність дружини позичальника щодо існування такого застереження та її волевиявлення на це.
Обґрунтовуючи постановлені рішення, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що ОСОБА_5 має солідарно відповідати за договором позики, оскільки нею не спростовано доводи позивача про те, що позика отримана її чоловіком в інтересах сім'ї.
Втім, тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування доводів пред'явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред'явлених вимог, то у випадку їх неспростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню.
Враховуючи те, що договір позики від 15 червня 2011 року укладено ОСОБА_4 не в інтересах сім'ї, за відсутності письмової згоди його дружини, то Верховний Суд дійшов переконання, що позовні вимоги ОСОБА_3 про стягнення заборгованості з ОСОБА_5 задоволенню не підлягають.
Задовольняючи позов у зазначеній частині, суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували положення статей 61, 65, 73 СК України та припустилися порушення норм процесуального права в частині забезпечення дотримання принципу змагальності сторін.
Посилання заявника у касаційній скарзі на те, що ОСОБА_5 не ставила у судовому порядку питання про визнання договору позики недійсним у зв'язку з відсутністю її письмової згоди на його укладення, а тому в силу презумпції правомірності правочину договір позики є дійсним та підлягає виконанню, не спростовує висновків Верховного Суду, не звільняють позичальника від обов'язку повернення отриманих ним за договором грошових коштів.
За правилами статті 412 ЦПК України рішення судів першої та апеляційної інстанції в частині стягнення заборгованості за договором позики з ОСОБА_5 підлягають скасуванню із ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.
Скасувати рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 січня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 01 грудня 2016 року в частині стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 заборгованості за договором позики, інфляційних втрат та 3% річних, ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні зазначених позовних вимог.
В іншій частині рішення судів першої та апеляційної інстанції залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                                          В. А. Стрільчук

Судді                                                                                                            В. О. Кузнєцов

                                                                                                                      С. О. Погрібний

                                                                                                                      О. В. Ступак

                                                                                                                      Г. І. Усик