Постанова                                                                                                Іменем України
 
23 травня 2018 р.
м. Київ
справа № 307/239/15
провадження № 51-353 км 17
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого –                 ОСОБА_1 ,
суддів:                                 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,                                                          за участю секретаря                                                                                                                           судового засідання         ОСОБА_4 ,                                                                    прокурора                         ОСОБА_5 ,                                                                                             захисника:                         ОСОБА_6 , 
розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 на вирок Тячівського районного суду Закарпатської області від 20 жовтня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 21 березня 2016 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12014070160001904, за обвинуваченням
ОСОБА_8 ,                                              ІНФОРМАЦІЯ_1 ,                              уродженця с. Діброва Тячівського району Закарпатської області, жителя АДРЕСА_1 ,                      громадянина України, не судимого,
 
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 203-2 КК України.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Тячівського районного суду Закарпатської області від 20 жовтня 2015 року ОСОБА_8 засуджено за ч. 1 ст. 203-2 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 200 000 грн.
За вироком суду ОСОБА_8 визнано винним і засуджено за те, що він за обставин, викладених у вироку, займався гральним бізнесом. Зокрема організував у приміщенні, розташованому на першому поверсі, за адресою: АДРЕСА_2 , покерний клуб, де, починаючи з невстановленого досудовим розслідуванням часу по 04 березня 2015 року, організував та проводив ігри в покер з метою отримання власного незаконного прибутку.
Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 21 березня 2016 року вирок суду першої інстанції відносно ОСОБА_8 залишено без зміни.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
 У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, ставить вимогу про скасування оскаржених судових рішень відносно ОСОБА_8 та призначення нового розгляду в суді першої інстанції. Вважає, що засудженому не було висунуто конкретне обвинувачення, в провадженні відсутні допустимі докази винуватості ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому злочину, доля речових доказів вирішена не правильно. Апеляційні скарги засудженого та його захисника апеляційний суд належним чином не розглянув і, не навівши переконливих відповідей на всі викладені доводи, безпідставно залишив їх без задоволення, при цьому досліджені в суді першої інстанції обставини повторно не дослідив, зазначені порушення не усунув.
Позиції учасників судового провадження
У судовому засіданні захисник ОСОБА_6 підтримав касаційну скаргу, прокурор підтримав касаційну скаргу частково, вважав за необхідне змінити судові рішення та з урахуванням правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 01.10.2015, призначити ОСОБА_8 покарання у виді штрафу в розмірі 11 764 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 199 988 грн.
Мотиви Суду
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції вправі вийти за межі касаційних вимог, якщо цим не погіршується становище засудженого, виправданого чи особи, стосовно якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру.
Висновки суду про доведеність винуватості  ОСОБА_8 у вчиненні злочину, за який його засуджено, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження і підтверджуються детально наведеними у вироку доказами, які суд усебічно, повно та об`єктивно дослідив, правильно оцінив.
Так, винуватість  ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 203-2 КК України, підтверджується:
показаннями свідка ОСОБА_9 , який у судовому засіданні повідомив, що взимку 2014-2015 р.р. на прохання ОСОБА_8 безоплатно здав останньому в оренду належне йому нежитлове приміщення в АДРЕСА_2 з меблями для налагодження роботи кафе. При цьому письмовий договір оренди не укладався;
показаннями свідка ОСОБА_10 , який у судовому засіданні повідомив, що на початку 2015 року він зайшов у покерний клуб у смт Солотвино, де брав участь у грі в покер на гроші. Того дня він придбав фішки на 5000 грн і на момент, коли прийшли працівники міліції, був у плюсі на 3000 грн. В подальшому працівниками міліції все було вилучено. ОСОБА_11 особисто видавав фішки за гроші, а потім обмінював їх на гроші. До того часу він відвідував даний клуб раз-двічі щомісяця і там навіть надавали йому кошти у борг для гри у покер;
показаннями допитаних у судовому засіданні свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , які також були присутніми 04.03.2015 під час проведення обшуку.
Ці показання повністю узгоджуються між собою, є послідовними й підтверджуються матеріалами кримінального провадження, які були досліджені судом першої інстанції, зокрема:
даними протоколу обшуку від 04.03.2015, проведеного на підставі ухвали слідчого судді Тячівського районного суду Закарпатської області від 27.02.2015, і фототаблиць до нього, відповідно до яких встановлено місце події, факт виявлення та вилучення речових доказів (гральних карт, кейсів з фішками, столів для гри у покер, грошових коштів, у тому числі купюри номіналом 500 грн з написом «МВС» тощо);
даними про проведення негласної слідчої дії у виді контролю за вчиненням злочину, проведеної на підставі постанови прокурора від 04.03.2015, відповідно до яких встановлено обстановку вчинення кримінального правопорушення, у тому числі безпосередню участьОСОБА_8 у забезпеченні обслуговування гри;
даними про проведення негласної слідчої дії у виді зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж, проведеної на підставі ухвали слідчого судді апеляційного суду від 16.02.2015,  відповідно до яких встановлено факт проведення розмов засудженого з різними особами, зокрема, зайнятими обслуговуванням роботи грального закладу, особами, які залучалися до гри, а також іншими особами щодо придбання грального обладнання, які вказують на безпосередню організацію і зайняття ОСОБА_8 забороненим гральним бізнесом.
Враховуючи викладене, колегія суддів касаційного суду вважає, що винуватість  ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 203-2 КК України, повністю доведена і його дії кваліфіковані правильно.
Призначаючи покарання  ОСОБА_8 , суд врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який є особливо тяжким, особу винного, який раніше не судимий, позитивно характеризується, здійснює догляд за матір`ю – інвалідом 2 групи, відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання, та дійшов висновку про можливість призначення  ОСОБА_8 покарання, наближеного до мінімального, яке передбачене санкцією частини статті, за якою його визнано винним. 
Таке покарання, на думку колегії суддів касаційного суду, є необхідним і достатнім для виправлення засудженого й попередження вчинення ним нових злочинів.
Розглянувши за апеляційними скаргами засудженого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 матеріали провадження і детально їх вивчивши, апеляційний суд обґрунтовано залишив їх без задоволення, а вирок місцевого суду без зміни. При цьому викладені в їх апеляційних скаргах доводи, зокрема й ті, на які захисник посилається в касаційній скарзі, були предметом розгляду суду апеляційної інстанції та мотивовано спростовані. 
Доводи касаційної скарги захисника про те, що суд апеляційної інстанції безпідставно повторно не дослідив обставини, які були досліджені судом першої інстанції, не ґрунтуються на законі.
Так, положеннями ч. 3 ст. 404 КПК України передбачено, що за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Однак, з матеріалів кримінального провадження видно, що жодних клопотань з обґрунтуванням необхідності повторного дослідження доказів учасниками судового провадження перед судом апеляційної інстанції не заявлялось. 
Доводи касаційної скарги захисника щодо безпідставності визнання допустимим доказом даних, встановлених в результаті проведення 04.03.2015 обшуку нежитлового приміщення у АДРЕСА_2 (оскільки обшук було проведено без повідомлення власника цього приміщення – ОСОБА_9 і йому не було повідомлено про результати цієї слідчої дії), також не ґрунтується на законі. Такі дії, відповідно до ст. 236 КПК України, правильно було вчинено відносно особи, яка володіє житлом, тобтоОСОБА_8 , який на час вчинення цієї слідчої дії орендував вказане нежитлове приміщення у  ОСОБА_9 .
Негласні слідчі дії в даному кримінальному проваджені було проведено в установленому законом порядку, а тому докази, здобуті в результаті їх проведення, судами першої та апеляційної інстанції обґрунтовано визнано допустимими. 
Ухвала апеляційного суду є достатньо мотивованою та в повній мірі відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би підставою для зміни чи скасування судових рішень, у провадженні не встановлено.
За таких обставин касаційна скарга захисника ОСОБА_7 задоволенню не підлягає.
Разом із цим, норми ст. 65 КК України зобов`язують суд призначати покарання як у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, так і відповідно до положень Загальної частини КК України та з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного й обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Для визначення розміру штрафу в санкції ч. 1 ст. 203-2 КК України використовується така розрахункова одиниця, як неоподатковуваний мінімум доходів громадян, а у ч. 1 ст. 53 цього Кодексу зазначено, що штраф – це грошове стягнення, що накладається судом у випадках і розмірі, встановлених в Особливій частині КК України.
При цьому відповідно до п. 5 підрозділу 1 розділу ХХ Податкового кодексу Українив разі, якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то з метою їх застосування використовується сума в розмірі 17 грн, крім норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної пп. 169.1.1 п. 169.1 ст. 169 розділу IV цього Кодексу для відповідного року.
Отже, при призначенні покарання у виді штрафу в розмірі, передбаченому санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК України, цей розмір визначається в певній кількості неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, установленого законодавством України на час постановлення вироку, із визначенням його у грошовій сумі, здійснивши перерахування  розміру в гривнях, виходячи з вимог закону щодо визначення суми одного неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.
Аналогічна правова позиція викладенав постанові Верховного Суду України від 01.10.2015 (справа №5-154кс15).
Усупереч викладеному суд першої інстанції призначив ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 203-2 КК України покарання у виді штрафу в розмірі 200 000 грн, тобто в сумі, яка не є кратною до певної кількості цілих неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на що не звернув уваги суд апеляційної інстанції.
За таких обставин у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність судові рішення в частині призначення ОСОБА_8 покарання в порядку ч. 2 ст. 433 КПК України підлягають зміні шляхом зменшення розміру штрафу за ч. 1 ст. 203-2 КК України до 11 764 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 199 988 грн.
Керуючись ст.ст. 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК України, п. п. 11, 15 розділу XI «Перехідні положення» КПК України та § 3 Закону України № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017, Верховний Суд 
ухвалив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Вирок Тячівського районного суду Закарпатської області від 20 жовтня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 21 березня 2016 року відносно ОСОБА_8 в порядку ч. 2 ст. 433 КПК України змінити. 
Вважати ОСОБА_8 засудженим за ч. 1 ст. 203-2 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 11 764 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 199 988 грн.
В решті судові рішення залишити без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                ОСОБА_2                                    ОСОБА_3