ПОСТАНОВА
Іменем України

13 червня 2018 року 
Київ
справа №802/211/16-а
провадження №К/9901/12170/18, К/9901/12173/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
головуючого - Смоковича М. І.,
суддів:  Білоуса О. В., Стрелець Т. Г.,
розглянувши у письмовому провадженні у касаційній інстанції адміністративну справу № 802/211/16-а
за позовом ОСОБА_1 до начальника Головного управління Національної поліції у Вінницькій області про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії, провадження по якій відкрито
за касаційними скаргами ОСОБА_1 та начальника Головного управління Національної поліції у Вінницькій області на постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 13 квітня 2016 року, прийняту у складі головуючого судді Дончика В. В., та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 13 липня 2016 року, постановлену у складі колегії суддів: головуючого - Загороднюка А. Г., суддів: Драчук Т. О., Полотнянка  Ю.  П.,

в с т а н о в и в :

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом до начальника Головного управління Національної поліції у Вінницькій області (далі - начальник ГУНП у Вінницькій області), в якому просила:
визнати протиправною бездіяльність начальника ГУНП у Вінницької області, яка полягає у нерозгляді її скарги від 19 січня 2016 року;
зобов'язати начальника ГУНП у Вінницької області розглянути її скаргу від 19 січня 2016 року та надати їй обґрунтовану відповідь відповідно до чинного законодавства;
стягнути завдану їй моральну шкоду в сумі 2500,00 гривень.
В мотивування позову позивач зазначає, що 20 січня 2016 року вона звернулась до ГУНП у Вінницької області із письмовою скаргою вх. № 11/К-131, в якій порушила питання щодо невиконання постанови головного державного виконавця Староміського ВДВС Вінницького МУЮ Заплетнюка Б. І. від 06 жовтня 2014 року, якою відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 127/16030/14 від 23 вересня 2014 року, виданого Вінницьким міським судом Вінницької області за рішенням цього ж суду від 09 вересня 2014 року про стягнення з ФО-П ОСОБА_3 на користь позивача 20477,00 гривень.
Позивач вказує, що за боржником зареєстровано: автомобіль ЗИЛ157, 1985 року випуску, колір зелений, номер кузова НОМЕР_1, д.н.з. НОМЕР_2; автомобіль TOYOTA LAND CRUISER 4.0D, 1985 року випуску, колір чорний, номер кузова НОМЕР_3, д.н.з. НОМЕР_4; автомобіль RENAULT MASTER, 1988 року випуску, колір синій, номер кузова НОМЕР_5, д.н.з. НОМЕР_7; автомобіль DAIMLER-BENZ 123, 1984 року випуску, колір червоний, номер кузова НОМЕР_6, д.н.з. НОМЕР_8.
Позивач наголошує, що всі вищевказані транспортні засоби оголошено в розшук згідно з постановою державного виконавця про розшук майна боржника від 14 жовтня 2014 року, яку Староміським ВДВС Вінницького МУЮ направлено до УДАІ УМВС України у Вінницької області для виконання. 
Однак, незважаючи на те, що боржник ОСОБА_3 протягом тривалого часу, який минув з дня отримання працівниками ДАІ вказаної постанови, яка є обов'язковою до виконання, неодноразово був помічений за керуванням ним автомобілем марки TOYOTA LAND CRUISER 4.0D д.н.з. НОМЕР_4, будь-якої інформації про реальне виконання вказаної постанови до виконавчої служби не надходило, а надсилались лише формальні, невмотивовані, без посилань на норми діючого законодавства відписки, що дає підстави вважати, що працівники УДАІ УМВС України у Вінницької області не виконали покладені обов'язки та завдання. 
Вважаючи бездіяльність начальника ГУНП у Вінницької області, яка полягає у нерозгляді скарги від 19 січня 2016 року такою, що не відповідає вимогам статті 40 Конституції України, статей 19, 20, 22 Закону України "Про звернення громадян", ОСОБА_1 звернулась до суду з вимогою зобов'язання відповідача надати їй обґрунтовану відповідь на скаргу від 19 січня 2016 року.
Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 13 квітня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 13 липня 2016 року, позовні вимоги задоволено частково. 
Статтею 327 Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів", що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - КАС України), обумовлено, що судом касаційної інстанції в адміністративних справах є Верховний Суд.
За правилами частини третьої статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
У касаційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати їх рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Свою касаційну скаргу позивач мотивує тим, що суди попередніх інстанцій необґрунтовано відмовили їй в частині стягнення моральної шкоди та в частині встановлення судового контролю за виконанням ухваленого рішення.
Водночас у касаційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати їх рішення та ухвалити нове, яким відмовити в позові.
Свою касаційну скаргу мотивує наданням відповіді на скаргу позивача 18 лютого 2016 року, а відтак вважає, що жодних порушень щодо розгляду скарги допущено не було.
Касаційні скарги підлягають залишенню без задоволення з таких підстав.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що згідно з постановою головного державного виконавця Староміського ВДВС Вінницького МУЮ Заплетнюка  Б.  І. від 06 жовтня 2014 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 127/16030/14 від 23 вересня 2014 року, виданого Вінницьким міським судом Вінницької області за рішенням цього ж суду від 09 вересня 2014 року про стягнення з ФО-П ОСОБА_3 на користь позивача 20477,00 гривень.
Постановою державного виконавця про розшук майна боржника від 14 жовтня 2014 року оголошено в розшук транспортні засоби, які зареєстровані за боржником, а саме:
автомобіль ЗИЛ157, 1985 року випуску, колір зелений, номер кузова НОМЕР_1, д.н.з. НОМЕР_2; 
автомобіль TOYOTA LAND CRUISER 4.0D, 1985 року випуску, колір чорний, номер кузова НОМЕР_3, д.н.з. НОМЕР_4; 
автомобіль RENAULT MASTER, 1988 року випуску, колір синій, номер кузова НОМЕР_5, д.н.з. НОМЕР_7; 
автомобіль DAIMLER-BENZ 123, 1984 року випуску, колір червоний, номер кузова НОМЕР_6, д.н.з. НОМЕР_8.
20 січня 2016 року ОСОБА_1 звернулась до ГУНП у Вінницької області з письмовою скаргою вх. № 11/К-131, в якій порушила питання щодо невиконання постанови головного державного виконавця Староміського ВДВС Вінницького МУЮ Заплетнюка Б. І. від 06 жовтня 2014 року.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що висновки, які зроблені за результатами розгляду скарги ОСОБА_1 є формальними та такими, що не є спрямованими на реальне встановлення місцезнаходження майна ОСОБА_3, оскільки зроблені лише зі слів боржника. Докази відсутності майна, зокрема переліку транспортних засобів, що перебували у власності ОСОБА_3 відсутні. Факт продажу автомобіля ЗИЛ157, д.н.з. НОМЕР_2, по дорученню не свідчить про зміну власника автомобіля. Докази передачі автомобіля TOYOTA LAND CRUISER 4.0D, д.н.з. НОМЕР_4, волонтерам для передачі бійцям АТО також відсутні.
Зазначена позиція була підтримана Вінницьким апеляційним адміністративним судом, який переглянув постанову суду першої інстанції та залишив її без змін.
Верховний Суд зазначені висновки судів вважає вірними та такими, що зроблені на підставі правильно застосованих норм матеріального та процесуального права.
Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною першою статті 1 Закону України "Про звернення громадян" передбачено право громадян України звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.
Визначення скарги міститься у статті 3 Закону України "Про звернення громадян" та означає звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об'єднань громадян, посадових осіб.
Статтею 19 Закону України "Про звернення громадян" визначено обов'язки органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, засобів масової інформації, їх керівників та інших посадових осіб щодо розгляду заяв чи скарг, серед яких, зокрема, обов'язок     об'єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; особисто організовувати та перевіряти стан розгляду заяв чи скарг громадян, вживати заходів до усунення причин, що їх породжують, систематично аналізувати та інформувати населення про хід цієї роботи.
Згідно зі статтею 4 Закону України "Про звернення громадян" до рішень, дій (бездіяльності), які можуть бути оскаржені, належать такі у сфері управлінської діяльності, внаслідок яких: порушено права і законні інтереси чи свободи громадянина (групи громадян); створено перешкоди для здійснення громадянином його прав і законних інтересів чи свобод; незаконно покладено на громадянина які-небудь обов'язки або його незаконно притягнуто до відповідальності.
За правилами встановленими частиною першою статті 20 Закону України Закону України "Про звернення громадян" звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п'ятнадцяти днів від дня їх отримання.
З матеріалів справи вбачається, що фактично відповідь на скаргу від 19 січня 2016 року ОСОБА_1 отримала 13 березня 2016 року, про що свідчить її особистий підпис, що, в свою чергу, є порушенням встановленого Законом України "Про звернення громадян" місячного строку для надання відповіді.
Копія витягу із журналу обліку пропозицій, заяв і скарг громадян, який міститься в матеріалах справи підтверджує лише факт реєстрації скарги ОСОБА_1, однак не підтверджує факту отримання відповіді скаржником.
Інших доказів отримання позивачем скарги у межах строку відповідачем надано не було. 
Відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
Так, у наданій відповідачем відповіді вказано, що 03 лютого 2016 року в ході розгляду скарги ОСОБА_1 проведено розмову з громадянином ОСОБА_3, який повідомив, що автомобіль ЗИЛ157, д.н.з. НОМЕР_2, близько 8 років тому він продав по дорученню, а автомобіль TOYOTA LAND CRUISER 4.0D, д.н.з. НОМЕР_4, близько року назад він передав волонтерам для передачі бійцям в АТО.
З огляду на викладене, вказані висновки є формальними та такими, що не є спрямованими на реальне встановлення місцезнаходження майна ОСОБА_3, адже зроблені лише зі слів останнього.
Разом з цим, слід зауважити, що факт продажу автомобіля ЗИЛ157, д.н.з. НОМЕР_2, по дорученню не свідчить про зміну власника автомобіля, а докази передачі автомобіля TOYOTA LAND CRUISER 4.0D, д.н.з. НОМЕР_4, волонтерам для передачі бійцям АТО, як і докази відсутності іншого майна, зокрема, транспортних засобів у власності ОСОБА_3, відсутні.
Частиною першою статті 23 Цивільного кодексу України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
При цьому, пунктом 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування немайнового (немайнової) шкоди" роз'яснено поняття моральної шкоди, під якою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.  
Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій щодо відмови в задоволенні позовної вимоги, яка стосується відшкодування моральної шкоди, адже позивачем не зазначено, в чому саме полягає нанесена їй моральна шкода та не надано на її підтвердження відповідних доказів.
Приписами частини першої статті 341 КАС України визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
З огляду на викладене, висновки судів попередніх інстанцій є правильними, обґрунтованими, відповідають нормам матеріального та процесуального права, підстави для  скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень відсутні.                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                            
Доводи, які містяться в касаційній скарзі, висновків судів та обставин справи не спростовують.
Керуючись статтями 3, 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, суд

п о с т а н о в и в :

Касаційні скарги ОСОБА_1 та начальника Головного управління Національної поліції у Вінницькій області залишити без задоволення.
Постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 13 квітня 2016 року та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 13 липня 2016 року у цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                          М.  І. Смокович 
Судді                                                                                                    О. В. Білоус
                                                                                                                                  Т. Г. Стрелець