Постанова  
Іменем  України
 
13 червня 2018 року
м. Київ
 
справа №755/20109/15-ц
 
провадження №61-14799св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Висоцької В. С.,
суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Фаловської І. М.,                          Штелик С. П.,
учасники справи:
позивач - публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», 
представники позивача: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,
відповідачі - ОСОБА_9,ОСОБА_10, який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх дітей: ОСОБА_11 та ОСОБА_12,
представник відповідачів - ОСОБА_13,
третя особа - служба у справах дітей Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації,
представник третьої особи - ОСОБА_14,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_9 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва 
від 15 липня 2016 року у складі судді Виниченко Л. М. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 11 січня 2017 року у складі колегії суддів: Мараєвої Н. Є., Андрієнко А. М., Заришняк Г. М., , 
 
ВСТАНОВИВ:
 
У листопаді 2015 року публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_9, ОСОБА_10, який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх дітей: ОСОБА_11 та ОСОБА_12, третя особа - служба у справах дітей Дніпровської районної у
м. Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення з квартири та вселення у житлове приміщення.
Позовна заява мотивована тим, що 03 липня 2015 року на підставі акта державного виконавця про проведення прилюдних торгів з реалізації нерухомого майна банк набув у власність квартиру АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право власності, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Грек А. В., а також витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Однак у вказаному житловому приміщенні проживають попередні власники квартири, які не мають наміру її звільняти.
15 жовтня 2015 року на адресу ОСОБА_9 та ОСОБА_10 було направлено вимогу про усунення перешкод у здійсненні права власності указаною квартирою шляхом зняття з реєстраційного обліку та звільнення приміщення, яка виконана не була, а житлове приміщення не було звільнено. Своїми діями відповідачі порушують законні права банку, які полягають у праві володіння, користування та розпорядження належною йому на праві власності квартирою.
Ураховуючи викладене, ПАТ «Укрсоцбанк», змінивши позовні вимоги, просило суд усунути перешкоди у здійсненні права власності шляхом виселення з квартири АДРЕСА_1відповідачів та вселити його у вказане житлове приміщення.
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 15 липня 
2016 рокупозов ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено частково.
Усунуто перешкоди у здійсненні права власності ПАТ «Укрсоцбанк» шляхом виселення ОСОБА_9, ОСОБА_10, який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх дітей: ОСОБА_11 та ОСОБА_12, з квартири АДРЕСА_2. 
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Ухвалою Апеляційного суду маста Києва від 11 січня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_9- ОСОБА_13 залишено без задоволення.
Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 15 липня 
2016 рокузалишено без змін.
Задовольняючи позов банку про усунення перешкод у здійсненні права власності квартирою шляхом виселення з неї відповідачів, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що банк є одноособовим власником квартири, проте попередні власники проживають у ній без будь-яких правових підстав та чинять перешкоди у здійсненні права володіння, користування та розпорядження належною банку на праві власності квартирою. У зв'язку з цим порушені цивільні права позивача підлягають захисту шляхом виселення відповідачів зі спірної квартири. Відмовляючи банку у частині вимог про вселення до спірної квартири, суди виходили з того, що право банку захищене шляхом виселення відповідачів, що не позбавляє позивача можливості у подальшому здійснити дії щодо вселення в спірне майно.
У лютому 2017 року ОСОБА_9 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Касаційна скарга мотивована тим, що відносини між сторонами виникли на підставі кредитного договору та договору іпотеки, а тому всі питання повинні вирішуватися відповідно до Закону України «Про іпотеку», крім того, в матеріалах справи відсутні відомості щодо отримання письмової вимоги про добровільне звільнення квартири, а наявність такої вимоги є обов'язковою умовою для звернення з позовом про примусове виселення в разі відмови особи добровільно виселитися з приміщення, на яке звернуто стягнення, а відтак вона з членами сім'ї не можуть бути виселені. Крім того, у вказаному приміщенні проживають двоє малолітніх дітей: ОСОБА_11 та ОСОБА_12, які не підлягають виселенню відповідно до чинного законодавства без дозволу органу опіки та піклування, який не було отримано банком.
Відзив на касаційну скаргу учасники справи до суду не подали.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII«Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
20 березня 2018 року справа передана до Верховного Суду.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до положень статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод кожній особі гарантується окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24.11.1986), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.1999).
Судами попередніх інстанцій встановлено, що 07 березня 2008 року міжакціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_9 був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 129 200 доларів США строком до 07 березня 2023 року зі сплатою 12,5 % річних, а отримані кошти згідно п.1.2 кредитного договору були спрямовані на придбання нерухомого майна.
На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 7 березня 2008 року між акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк»,та ОСОБА_9 був укладений договір іпотеки, за умовами якого остання передала банківській установі в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1,яка була придбана нею цього ж дня за рахунок кредитних коштів на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бочаровою С. В. за № 575, та право власності на яку зареєстровано в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, про що є запис в реєстровій книзі за № 1737 від 18 березня 2008 року.
У зв'язку з неналежним виконанням умов кредитного договору банк звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу із заявою про вчинення виконавчого напису про звернення стягнення на іпотечне майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1, який було вчинено 28 квітня 2010 року за № 3151 з метою погашення заборгованості за кредитним договором. 
15 жовтня 2012 року були проведені прилюдні торги з реалізації іпотечного майна - квартири, переможцем яких визнано ПАТ«Укрсоцбанк».
На підставі акту державного виконавця від 26 червня 2013 року про проведені прилюдні торги приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Грек А. В. ПАТ «Укрсоцбанк» було видане свідоцтво про право власності 
від 3 липня 2015 року за реєстровим № 1249, яким посвідчено право власності банку на квартиру АДРЕСА_1. (а.с. 109).
Проведення реєстрації права власності на вказане нерухоме майно за ПАТ «Укрсоцбанк» підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 40052695 від 3 липня 2015 р. (а.с. 121).
Крім того, судами установлено, що станом на 16 вересня 2015 року у спірній квартири були зареєстровані відповідачі: ОСОБА_9 ОСОБА_10 та малолітні діти ОСОБА_11, 2010 року народження і ОСОБА_12, 2014 року народження (а.с. 7).
Згідно відомостей адресно-довідкового підрозділу Головного управління Державної міграційної служби України у м. Києві від 11 листопада 2015 року, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 6 жовтня 2015 року були зняті з реєстрації за указаною адресою на підставі рішення суду (а.с. 23, 24). 
У зв'язку з тим, що відповідачі продовжували проживати у вказаній квартирі, 
15 жовтня 2015 року банк звернувся до них з вимогами про виселення та зняття з реєстраційного обліку. Проте вимоги відповідачі не виконали, житлове приміщення не звільнили.
Згідно із частиною першою статті 317 ЦК Українивласнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
За приписами частини першої статті 319 ЦК Українивласник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно із частиною першою статті 321 ЦК Україниправо власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до статті 328 ЦК Україниправо власності на нерухоме майно набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Звертаючись до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення відповідачів, позивач посилався на положення статей 316, 317, 319, 321, 391 ЦК України у сукупності з положеннями 
статті 156 ЖК Української РСР та статті 405 ЦК України.
Проте положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї, зокрема у випадку втрати власником права власності, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік.
Відповідно до статті 55 Конституції Українита положень статей 3, 11, 15, 59, 60 ЦПК України, в редакції, чинній на час розгляду справи судами, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Розгляд цивільних справ здійснюється не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому кожна із сторін самостійно, на власний розсуд розпоряджається своїми правами й зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених статтею 16 ЦК України з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення.
Таким чином особа має право пред'явити до суду таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.
Отже, оскільки позивач набув право власності на спірну квартиру в порядку, передбаченому Законом України «Про іпотеку», а тому позовні вимоги позивач повинен був обґрунтовувати, виходячи з положень статті 40 Закону України «Про іпотеку».
За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.
Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.
Згідно із частиною третьою статті 33 Закону «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
За змістом частини першої статті 41 Закону «Про іпотеку» реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах, у тому числі у формі електронних торгів, у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України«Про виконавче провадження» з дотриманням вимог цього Закону.
Укладеним іпотечним договором сторони узгодили право іпотекодержателя на задоволення своїх вимог шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.
При цьому положення договору не містять умови та порядок виселення іпотекодавця з наданого в іпотеку будинку, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки.
Іпотечним договором встановлено, що всі питання, які не врегульовані цим договором, вирішуються відповідно до чинного законодавства України.
За змістом статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Частиною першою статті 40 Закону «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.
Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.
Відповідно до частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. 
За змістом частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком випадків, зазначених у відповідному житловому законодавстві.
Як виняток допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина 2 статті 109 ЖК Української РСР). У такому випадку виселення здійснюється відповідно до частини четвертої статті 109 та статті132-2 ЖК Української РСР.
 
Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України,
від 10 лютого 2016 року у справі № 6-2830 цс15.
 
Відповідно до частини четвертої статті 109 ЖК Української РСР виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до  статті 132-2 ЖК Української РСР. Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні з підстав, встановлених статтею 132-2 ЖК Української РСР не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку, встановленому частиною третьою цієї статті.
Відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Суди вірно встановили, що в іпотеку передано квартиру, яка була придбана                     ОСОБА_9 у власність за рахунок отриманих кредитних коштів.
Разом з тим, 07 червня 2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі - Закон) відповідно до умов якого, протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку» якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.
Відповідно до висновків Верховного Суду України, що викладені у постанові 
№ 6-2947цс15 від 03 лютого 2016 року, на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті»не підлягає виконанню рішення суду як в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, так і в частині виселення.
Оскільки поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України), то установлений вищевказаним Законом мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у разі невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусове стягнення на майно (відчуження без згоди власника).
Крім того, протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.
Оскільки Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону.
Оскільки виселення є наслідком вирішення питання про примусове стягнення (без згоди власника) нерухомого житлового майна, отже рішення суду про виселення не підлягає виконанню протягом дії цього Закону.
Таким чином, суд апеляційної інстанції у порушення вищевказаних положень закону та вимог статей 212-214, 303, 316 ЦПК України 2004 року належним чином не з'ясував фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, які правовідносини сторін випливають з установлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, не встановили чи розповсюджується дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» на вказані правовідносини та не перевірили умови передбачені Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», зокрема щодо наявності у відповідачів іншого житлового приміщення.
Оскільки фактичні обставини по суті позовних вимог, які мають значення для правильного вирішення справи, судом апеляційної інстанції не встановлені, а до повноважень суду касаційної інстанції не належить встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, судове рішення апеляційного суду не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України та є таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права, що відповідно до пункту 1 частини третьої та частини четвертої статті 411 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у  складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_9 задовольнити частково.
Ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 11 січня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                     В. С. Висоцька 
 
Судді                                                                                                             А. О. Лесько 
 
С. Ю. Мартєв 
 
І. М. Фаловська 
 
С. П. Штелик