Постанова
Іменем  України
 
04 червня 2018 року
м. Київ
 
справа № 607/18995/15-ц
 
провадження № 61-18775св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
позивач: ОСОБА_4,
представник позивача - ОСОБА_5,
відповідач -публічне акціонерне товариство «Банк Форум»,
представники відповідача: КозакБогдан Володимирович, Сіно Тетяна Михайлівна, Палащук Іван Степанович, КалинюкБогдан Михайлович,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Банк Форум» про захист прав споживача, визнання кредитного договору недійсним за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області у складі судді Братасюка В. М. від 20 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області у складі колегії суддів: Кузьми Р. М., Костіва О. З., Загорського О. О. 
від 22 грудня 2016 року,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У грудні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Банк Форум» (далі - ПАТ «Банк Форум») про захист прав споживача, визнання кредитного договору недійсним.
 
Позовна заява мотивована тим, що 08 жовтня 2008 року між ним та акціонерно-комерційним банком «Форум», правонаступником якого є ПАТ «Банк Форум», укладено кредитний договір з наступними змінами та доповненнями, відповідно до умов якого він отримав кредит у розмірі 
102 000,00 доларів США строком до 07 жовтня 2018 року зі сплатою 
13,5% річних. При укладенні указаного кредитного договору банком були порушені норми чинного законодавства і недотримані вимоги статей
8, 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, станом на час укладання кредитного договору), розділу 3 «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» затверджених Постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (далі - Правила) (у редакції, на час укладення кредитного договору), а саме:
- банк перед укладанням кредиту згідно з частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» не повідомив його в письмовій формі про кредитні умови, зокрема: орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуг з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговування та повернення, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо);
- у порушення частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» банком в кредитному договорі не зазначено сума кредиту, детальний розпис загальної вартості кредиту;
- банком не дотримано вимоги пункту 3.4 розділу третього Правил, відповідно до якого банки зобов'язані в кредитному договорі зазначити: вид і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу, обґрунтування вартості супутньої послуги; про відкриття банківського рахунку, відкритого з метою зарахування на нього суми наданого кредиту або надання кредиту за рахунком (овердрафт), умови відкриття, ведення та закриття такого рахунку, тарифи та всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку у зв'язку з отриманням кредиту, його обслуговуванням і погашенням; правило, за яким змінюється процентна ставка за кредитом, якщо договором про надання кредиту передбачається можливість зміни процентної ставки за кредитом залежно від зміни облікової ставки Національного банку України або в інших випадках;
- банком не дотримано вимоги пункту 3.2 розділу третього Правил відповідно до якого кредитний договір має містити графік платежів у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених в додатку до Правил. У графіку платежів також має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом. Однак, із кредитного договору вбачається, що в ньому не має відомостей щодо детального розпису загальної вартості кредиту, не має умов, які пунктами 3.2, 3.4 Правил визнанні обов'язковими;
- банк не надав окремий письмовий документ з детальним розписом загальної вартості кредиту, кредитний договір не містить графіку платежів у розрізі сум процентів за користування кредитом, вартості супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань за кожним платіжним періодом;
- у порушення частини п'ятої статті 11, статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та пункту 3.6 Правил банк включив в кредитний договір несправедливі умови, а саме платежі, які він має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь, а саме пункт 2.10 кредитного договору містить умову, що за обслуговування кредиту в перший місяць кредитування позичальник в день отримання кредиту сплачує банку кошти в розмірі 2 % від суми кредиту, яка є несправедливою;
- при укладенні кредитного договору його, як споживача, не було повідомлено про покладення на нього валютних ризиків, не надавалася інформація про методики, які використовуються банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним, що є підставою для визнання кредитного договору відповідно до статті 229 ЦК України недійсним, як такого, що вчинений ним під впливом помилки щодо обставин, що мають значення, а саме можливого збільшення обсягу своїх зобов'язань за спірним кредитним договором на підставі зростання курсу валюти;
- відмітка в кредитному договорі в пункті 7.2, 7.7 щодо того, що споживач ознайомився із статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» не може вважатися належним способом роз'ясненням банком споживачу умов кредитування, 
- у порушення статті 8 Закону України «Про захист прав споживачів» до кредитного договору включено несправедливі умови, порушено положення статей 1050, 1054 ЦК України в частині зміни строку погашення суми кредиту в разі дострокового стягнення.
Позовна заява обґрунтована й тим, що він не пропустив термін для звернення до суду, оскільки про порушення своїх прав він дізнався після звернення банку до нього із вимогами сплатити суму кредитної заборгованості.
 
Ураховуючи вищевикладене, та посилаючись на те, що кредитний договір було укладено із порушеннями Закону України «Про захист прав споживачів», ЦК України, «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених Постановою Правління Національного банку України
від 10 травня 2007 року № 168, ОСОБА_4 просив суд визнати кредитний договір недійсним.
 
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області 
від 20 жовтня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.
 
Ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 22 грудня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення. 
Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області 
від 20 жовтня 2016 року залишено без змін.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що оспорюваний кредитний договір складений, підписаний відповідно до вимог діючого на момент вчинення правочину законодавства. Жодних належних та допустимих доказів на спростування наведеного позивачем не надано, а, отже, підстави для визнання його недійсним відсутні. 
У січні 2017 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати  оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.
Касаційна скарга мотивована тим, що суди безпідставно дійшли висновку про відмову у задоволенні позову, не врахувавши що кредитний договір укладено із порушеннями статей 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», положень ЦК України, суперечить актам цивільного законодавства та банком не дотримано при укладенні кредитного договору обов'язкових вимог, встановлених «Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупність вартість кредиту» затверджених Постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168. При укладанні кредитного договору були порушенні його права, як споживача фінансової послуги, а тому кредитний договір слід визнати недійсним.
У лютому 2017 року ПАТ «Банк «Форум» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк «Форум» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, у якому зазначив, що судові рішення є законними і обґрунтованими. 
 
18 квітня 2018 року справа передана до Верховного Суду.
 
Згідно з пунктом 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів»касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Касаційна скарга задоволенню не підлягає.
 
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що судові рішення ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
Відповідно до статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.
Судами установлено, що 08 жовтня 2008 року між ОСОБА_4 та акціонерно комерційним банком «Форум», правонаступником якого є ПАТ «Форум», укладено кредитний договір з наступними змінами та доповненнями за умовами якого він отримав кредит у розмірі 
102 000,00 доларів США строком до 07 жовтня 2018 року із сплатою 
13,5% річних. 
Відповідно до статей 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Договір, у силу статті 638 ЦК України вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, якими є предмет договору, умови, що визначенні законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Частина перша статті 203 Цивільного кодексу України встановлює, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актами цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 
203 цього Кодексу.
Статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній станом на дату укладення кредитного договору) передбачено, що договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.
Відповідно до частин другої, четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі, зокрема, про: особу та місцезнаходження кредитодавця, кредитні умови, які включають мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються, зокрема: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; право дострокового повернення кредиту.
Згідно з пунктом 2.1 «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» затверджених Постановою Правління Національного банку України 
від 10 травня 2007 року № 168 (в редакції, чинній станом на дату укладення кредитного договору), банки зобов'язанні перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначивши, зокрема, умови кредитування, а саме можливу суму кредиту; орієнтовну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за кредитом, вартість всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту. У пунктах 2.4, 2.5 Правил встановлено, що банки зобов'язані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з вищенаведеною інформацією. Банки розробляють форму (бюлетень, довідка, повідомлення тощо) надання споживачу достовірної інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, яка повинна бути затверджена рішенням уповноваженого органу банку та доведена до відома його відповідних структурних підрозділів.
У пунктах 3.1, 3.2 Правил передбачено, що банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача. Кредитний договір має містити графік платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил. У графіку платежів має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом. 
Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_4, суди, вірно застосувавши положення статей 526, 627, 628, 629 ЦК України, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (стаття 212 ЦПК України2004 року), дійшли правильного висновку про те, що позивач з власної ініціативи звернувся за отриманням кредиту в іноземній валюті до вільно обраного ним банку, а саме ПАТ «Форум», отримавши від останнього всю передбачену законодавством інформацію перед укладанням договору, що відповідає положенням статей 19, 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», статей 3-5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». 
На виконання умов статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» банк отримав від ОСОБА_4 письмове підтвердження, викладене в підпунктах 7.2, 7.7 кредитного договору (а.с.7).
Суди вірно виходили з того, що оспорюваний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов оспорюваного договору та до 2014 року виконував його умови, що свідчить про прийняття ним таких умов.
Суди вірно виходили з того, що ОСОБА_4 перед укладенням кредитного договору було роз'яснено про валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором, оскільки внутрішня воля позичальника була спрямована на досягнення відповідного юридичного наслідку, а саме отримання кредиту саме в іноземній валюті та його належного виконання також у валюті кредиту.
Отже, позивачем не доведено і не обґрунтовано, яким чином порушуються його права та охоронювані законом інтереси, що є його процесуальним обов'язком (статті 10, 60 ЦПК України 2004 року). 
Верховний Суд у складі колегії суддів вважає, що такі висновки судів першої та апеляційної інстанцій є правильними, ґрунтуються на нормах матеріального права та узгоджуються з нормами процесуального права.
При цьому суди дійшли вірного висновку про відсутність правових підстав для визнання оспорюваного кредитного договору недійсним відповідно до положень статей 203, 215, 229 ЦК України, як вчиненого під впливом помилки щодо обставин, що мають істотне значення, та положень статей 
11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів»щодо несправедливих умов договору, оскільки ці норми є самостійними підставами визнання договору недійсним, а позивач не довів що указаний кредитний договір укладений під впливом помилки щодо обставин на час укладення договору, оскільки перед його підписанням він мав можливість ознайомитися з текстом та умовами договору та власноручно його підписав.
За таких обставин, при розгляді справи позивачем належними і допустимими доказами не доведено порушення його прав та охоронюваних законом інтересів при укладанні кредитного договору. Матеріалами справи підтверджено, що при реалізації позивачем прав позичальника - споживача фінансової послуги - отримання кредиту не було порушено чи обмежено його прав на свободу вибору та волевиявлення, не було встановлено принципів нерівності сторін по кредитному договору та будь-яким чином не було обмежено права позичальника ОСОБА_4 на одержання перед укладенням кредитного договору необхідної, доступної, достовірної та своєчасно інформації про умови кредитування, а відтак і не встановлено порушень споживача в розумінні статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів» при укладанні кредитного договору.
 
Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 про те, що він не міг передбачати зміну курсу валют та не був попереджений про валютні ризики є такими, що стосуються обох сторін договору і не є самі по собі підставою для визнання кредитного договору недійсним.
 
Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, в основному стосуються переоцінки доказів, що знаходяться поза межами повноважень суду касаційної інстанції. 
 
Оскільки судами повно та всебічно з'ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, ухвалено законні й обґрунтовані рішення подану касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані рішення у цій частині залишити без змін.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_4залишити без задоволення.
 
Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області                       від 20 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 22 грудня 2016 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                               Д. Д. Луспеник
Б. І. Гулько
Ю. В. Черняк