Постанова
Іменем України
 
18 липня 2018 року
місто Київ
 
справа № 344/2259/15-ц
провадження № 61-4865св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Стрільчука В. А.,
суддів: Кузнєцова В.О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.
учасники справи:
позивач - ОСОБА_3,
відповідач - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 06 жовтня 2015 року у складі судді Татарінової О. А. та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 23 червня 2016 року у складі колегії суддів: Мелінишин Г. П., Василишин Л. В., Соколовського В. М.,
ВСТАНОВИВ:
У лютому 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк», банк) та Івано-Франківського відділення ПАТ «Дельта Банк» (далі - Івано-Франківське відділення), в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив стягнути на його користь із ПАТ «Дельта Банк» за період з 02 січня 2015 року до 15 червня 2015 року суму 22 % річних банківського вкладу в розмірі 20 342, 47 грн, три проценти річних за користування коштами в розмірі 2 712, 33 грн, а також інфляційні втрати в розмірі 71 000, 00 грн, а разом 94 054, 80 грн.
На обґрунтування вимог позову ОСОБА_3 зазначив, що 27 грудня 2013 року між ним та ПАТ «Дельта Банк» в особі Івано-Франківського відділення укладено договір банківського вкладу на суму 200 000, 00 грн з виплатою 22 % річних строком до 01 січня 2015 року. 06 січня 2015 року він звернувся до банку із вимогою про виплату суми вкладу та нарахованих відсотків, проте банк виплатив йому тільки суму нарахованих відсотків, а основну суму вкладу у розмірі 200 000, 00 грн відмовився повертати та перерахував на поточний картковий рахунок № НОМЕР_1, який виявився заблокованим.
Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 06 жовтня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що Фондом гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд гарантування) позивачу повністю повернуто суму вкладу, а згідно зі статтею 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється нарахування неустойки, інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань перед кредиторами, зокрема не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов'язань банку. Черговість та порядок задоволення вимог до банку врегульовані статтями 45, 48, 49, 52 цього Закону. У зв'язку із уведенням тимчасової адміністрації в ПАТ «Дельта Банк» й отриманням позивачем суми вкладу 16 червня 2015 року нарахування неустойки, інших фінансових санкцій, в тому числі індексу інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов'язань, не здійснюється.
Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 08 грудня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «Дельта Банк» на користь ОСОБА_3 грошові кошти: 9 040, 35 грн - 10 % суми вкладу за час користування ним банком; 2 710, 95 грн - 3 % за прострочення виконання зобов'язання щодо повернення вкладу, 71 000, 00 грн - втрати від знецінення грошового вкладу, що в разом становить 82 751, 30 грн.
Рішення суду апеляційної інстанції обґрунтовувалось тим, що банк порушив умови договору, тим самим позбавивши позивача права вільно володіти та користуватися належними йому грошовими коштами.
Не погодившись із рішенням апеляційного суду, ПАТ «Дельта Банк» подало на нього касаційну скаргу.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 травня 2016 року рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 08 грудня 2015 року скасовано, а справу направлено на новий апеляційний розгляд.
Направляючи справу на новий апеляційний розгляд, суд касаційної інстанції виходив з того, що апеляційний суд зробив помилковий висновок про те, що за невиконання обов'язку щодо своєчасного повернення вкладу банк згідно із частиною другою статті 625 ЦК України зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, оскільки згідно з пунктами 1, 2 частини п'ятої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється: задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, нарахування відсотків за зобов'язаннями банку перед кредиторами.
Під час нового розгляду ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 23 червня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Ухвала апеляційного суду обґрунтовувалась тим, що у статті 51 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що у процесі ліквідаційної процедури визначається заборгованість кожному кредитору банку та встановлюється черговість задоволення вимог кредиторів. З них вимоги вкладників-фізичних осіб у частині, що перевищує суму, виплачену Фондом гарантування, задовольняються в четверту чергу. При цьому вимоги кожної наступної черги задовольняються в міру надходження коштів від продажу майна (активів) банку після повного задоволення вимог попередньої черги. Залишок коштів, що підлягає виплаті ОСОБА_3, може бути отриманий ним в порядку черговості на підставі Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» від 23 лютого 2012 року № 4452-VI (далі - Закон № 4452-VI). Як встановлено апеляційним судом із пояснень сторін, у січні 2016 року Фондом гарантування затверджено реєстр акцептованих вимог кредиторів та визнано частково кредиторську вимогу позивача. Враховуючи, що 03 березня 2015 року Фондом гарантування запроваджено тимчасову адміністрацію та розпочато процедуру виведення ПАТ «Дельта Банк» з ринку, а на момент ухвалення рішення судом першої інстанції, з 02 жовтня 2015 року, - процедуру його ліквідації, стягнення коштів, що перевищує граничну суму відшкодування, у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», унеможливлюється.
ОСОБА_3, не погодившись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій просив скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій й ухвалити нове рішення, яким зобов'язати уповноважену особу Фонду гарантування на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк» Кадирова В. В. включити ОСОБА_3 до реєстру вимог кредиторів ПАТ «Дельта Банк» відповідно до рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 08 грудня 2015 року.
На обґрунтування касаційної скарги ОСОБА_3 посилається на те, що строк депозиту закінчився 02 січня 2015 року, позовна заява про повернення банківського вкладу та відшкодування втраченої вигоди в порядку захисту прав споживачів подана 16 лютого 2015 року, тобто до введення в банку тимчасової адміністрації. Основна сума вкладу у розмірі 200 000, 00 грн повернута Фондом гарантування під час дії тимчасової адміністрації, а не під час ліквідації банку, як вирішив суд першої інстанції. Суми за статтею 625 ЦК України не є штрафною санкцією і на них не поширюється дія мораторію. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входить до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів і отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Аналогічної правової позиції дійшов Верховний Суд України у постанові від 01 жовтня 2014 року у справі № 6-113цс14.
Своїми діями Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області допустив затягування судового процесу, чим порушив права ОСОБА_3 як учасника справи, що суперечить вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Оскільки банк своєчасно не виконав зобов'язання щодо повернення коштів, які повернуті Фондом гарантування лише 16 червня 2015 року у розмірі вкладу 200 000, 00 грн, тому з моменту невиконання банком зобов'язання, з 02 січня 2015 року до 16 червня 2015 року позивач набув право на суму, що перевищує розмір гарантованого відшкодування у порядку статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».
ПАТ «Дельта Банк» подало заперечення на касаційну скаргу, в яких просило в задоволенні касаційної скарги відмовити, рішення судів залишити без змін, та зазначило, що з моменту запровадження у банку тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування задоволення вимог вкладників та інших кредиторів здійснюється з урахуванням особливостей, встановлених Законом України «Про банки та банківську діяльність в Україні» та Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Відповідно до пункту 1 частини п'ятої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку. Задоволення вимог кредиторів здійснюється у порядку, строки та черговості, що передбачені Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Порядок задоволення вимог кредиторів, визнаних ліквідатором, під час ліквідації банку не передбачає можливості індивідуального задоволення вимог конкретного кредитора. ОСОБА_3 16 червня 2015 року отримав відшкодування від Фонду гарантування у розмірі 200 000, 00 грн, залишок коштів підлягає виплаті в порядку черговості на підставі Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Процедура виведення неплатоспроможного банку з ринку та питання запровадження і здійснення тимчасової адміністрації та ліквідації регулюються нормами Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 вересня 2016 року відкрито касаційне провадження та ухвалою від 12 грудня 2016 року справу призначено до судового розгляду.
Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у січні 2018 року.
Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 27 грудня 2013 року між ОСОБА_3 та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір банківського вкладу «Найкращий від Миколая on-Ііnе», відповідно до умов якого банк прийняв від позивача грошові кошти в сумі 200 000, 00 грн зі сплатою 22 % річних та поверненням вкладу до 01 січня 2015 року.
26 грудня 2013 року сторонами укладено договір № 002-08502-261213 на відкриття та обслуговування поточного рахунку № НОМЕР_1, операції за яким можливо здійснювати з використанням електронних платіжних засобів. Автоматичне продовження (пролонгація) депозитного договору та одностороння зміна умов договору сторонами не обумовлювались.
Після закінчення строку дії згаданого договору 06 січня 2015 року ОСОБА_3 звернувся до ПАТ «Дельта Банк» із вимогою про повернення депозитного вкладу.
Відповідно до пунктів 1.9 та 1.10 договору вкладу ПAT «Дельта Банк» після припинення дії договору вкладу перерахувало 06 січня 2015 року суму вкладу в розмірі 200 000, 00 грн та нараховані відсотки у розмірі 3 213, 69 грн на поточний рахунок позивача № НОМЕР_1, відкритий на умовах договору № 002-08502-261213 банківського рахунку фізичної особи, що підтверджується доданою до заперечення в суді першої інстанції випискою з поточного рахунку № НОМЕР_1.
16 червня 2015 року ОСОБА_3 отримав відшкодування від Фонду гарантування в розмірі 200 000, 00 грн за рахунком № НОМЕР_1, відкритим на виконання договору № 002-08502-261213 банківського рахунку фізичної особи від 26 грудня 2013 року, на який перераховано кошти після закінчення договору банківського вкладу.
За змістом частин першої та третьої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.
У частині третій статті 1060 ЦК України визначено, що за договором банківського строкового вкладу банк зобов'язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу. Повернення вкладникові банківського строкового вкладу та нарахованих процентів за цим вкладом на його вимогу до спливу строку або до настання інших обставин, визначених договором, можливе виключно у випадках, якщо це передбачено умовами договору банківського строкового вкладу.
За змістом частин першої та шостої статті 1061 ЦК України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Якщо договором не встановлений розмір процентів, банк зобов'язаний виплачувати проценти у розмірі облікової ставки Національного банку України. Проценти на банківський вклад виплачуються вкладникові на його вимогу зі спливом кожного кварталу окремо від суми вкладу, а невитребувані у цей строк проценти збільшують суму вкладу, на яку нараховуються проценти, якщо інше не встановлено договором банківського вкладу. У разі повернення вкладу виплачуються усі нараховані до цього моменту проценти
Відповідно до частин першої та третьої статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.
Частиною першою статті 1067 цього Кодексу визначено, що договір банківського рахунка укладається для відкриття клієнтові або визначеній ним особі рахунка у банку на умовах, погоджених сторонами.
Договір банківського рахунка розривається за заявою клієнта у будь-який час, а залишок грошових коштів на рахунку видається клієнтові або за його вказівкою перераховується на інший рахунок в строки і в порядку, встановлені банківськими правилами (частини перша та третя статті 1075 ЦК України).
Предметом спору у цій судовій справі є вимоги ОСОБА_3 до банку про стягнення процентів за договором банківського вкладу, нарахованих відповідно до статті 1061 ЦК України, а також трьох процентів річних та інфляційних втрат відповідно до статті 625 ЦК України за період із дати закінчення строку дії договору до дня фактичного повернення суми вкладу.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що відповідно до постанови Правління Національного банку України від 02 березня 2015 року № 150 ПАТ «Дельта Банк» віднесено до категорії неплатоспроможних. На підставі цієї постанови рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування, починаючи з 03 березня 2015 року до 02 вересня 2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію й розпочато процедуру виведення банку з ринку.
Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування від 03 серпня 2015 року № 147 продовжено строки здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк» до 02 жовтня 2015 року.
Постановою Національного банку України від 02 жовтня 2015 року № 664 відкликано банківську ліцензію та вирішено ліквідувати банк.
Стосовно оцінки подібних правовідносинах Верховний Суд України у постанові від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-1297цс17 виклав таку правову позицію. Відповідно до змісту статей 526 та 1058 ЦК України зобов'язання банку з повернення вкладу за договором банківського вкладу (депозиту) вважається виконаним з моменту повернення вкладу вкладнику готівкою або надання іншої реальної можливості отримати вклад та розпорядитися ним на свій розсуд (наприклад, перерахування на поточний банківський рахунок вкладника в цьому ж банку, з якого вкладник може зняти кошти чи проводити ними розрахунки з допомогою платіжної банківської картки). У випадку перерахування коштів на поточний банківський рахунок вкладника в цьому ж банку, однак ненадання вкладнику можливості користуватися цими коштами, зобов'язання банку з повернення вкладу не вважається виконаним і до банку слід застосувати відповідальність за порушення грошового зобов'язання, передбачену частиною другою статті 625 ЦК України.
Окрім того, згідно зі статтею 49 Закону № 4452-VI Фонд гарантування припиняє приймання вимог кредиторів після закінчення 30 днів з дня опублікування відомостей відповідно до частини другої статті 45 цього Закону. Будь-які вимоги, що надійшли після закінчення цього строку, вважаються погашеними, крім вимог вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами.
Згідно зі статтею 26 Закону № 4452-VI Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд гарантування відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття такого рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 000, 00 грн. Адміністративна рада Фонду гарантування не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами.
Згідно з частиною п'ятою статті 34 Закону № 4452-VI під час тимчасової адміністрації Фонд гарантування має повне право управляти банком відповідно до цього Закону, нормативно-правових актів Фонду та вживати дії, передбачені планом врегулювання.
Пунктом 1 частини п'ятої статті 36 Закону № 4452-VI встановлено, що під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку. Однак пунктом 1 частини шостої статті 36 цього Закону (у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що обмеження, встановлене пунктом 1 частини п'ятої цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунка вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом, у національній валюті України.
Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що з 03 березня 2015 року Фонд гарантування запровадив тимчасову адміністрацію та розпочав процедуру виведення ПАТ «Дельта Банк» з ринку. На момент розгляду справи та ухвалення рішення судом першої інстанції у банк вже було введено тимчасову адміністрацію, що унеможливило стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом № 4452-VI.
Згідно з розпорядженням Фонду гарантування позивачу 16 червня 2015 року виплачено граничну суму відшкодування в розмірі 200 000, 00 грн, у зв'язку із чим під час розгляду справи ОСОБА_3 відмовився від позовних вимог в цій частині, ухвалою Івано-Франківського міського суду від 18 вересня 2015 року провадження в ній закрито.
Частиною 2 статті 49 Закону № 4452-VI передбачено, що протягом 90 днів з дня опублікування відомостей відповідно до частини другої статті 45 цього Закону уповноважена особа Фонду гарантування здійснює такі заходи: визначає суму заборгованості кожному кредитору та відносить вимоги до певної черги погашення; складає реєстр акцептованих вимог кредиторів відповідно до вимог, встановлених нормативно-правовими актами Фонду. Реєстр акцептованих вимог кредиторів та зміни до нього підлягають затвердженню виконавчою дирекцією Фонду. Протягом 20 днів з дня затвердження реєстру акцептованих вимог кредиторів Фонд сповіщає кредиторів про акцептування їх вимог шляхом розміщення повідомлення на офіційному сайті Фонду, неплатоспроможного банку, а також у приміщеннях такого банку в доступному для відвідувачів місці. Фонд не має права здійснювати задоволення вимог кредиторів до затвердження реєстру акцептованих вимог кредиторів, крім задоволення вимог кредиторів за правочинами, що забезпечують проведення ліквідаційної процедури, якщо таке задоволення вимог погоджено виконавчою дирекцією Фонду.
У статті 52 Закону № 4452-VI передбачено, що у процесі ліквідаційної процедури визначається заборгованість кожному кредитору банку та встановлюється черговість задоволення вимог кредиторів. Вимоги вкладників-фізичних осіб, у частині, що перевищує суму, виплачену Фондом, задовольняються в четверту чергу. При цьому вимоги кожної наступної черги задовольняються в міру надходження коштів від продажу майна (активів) банку після повного задоволення вимог вкладників попередньої черги.
Апеляційним судом встановлено, що згідно з тарифами на обслуговування поточного рахунку, затвердженими ПАТ «Дельта Банк», за користування коштами вкладника в сумі від 100 000, 00 грн і більше, які перебувають на поточному рахунку, банк сплачує 10 % вкладу річних. Цю обставину в апеляційному суді визнав представник банку.
З урахуванням наведеного задоволення вимог кредиторів здійснюється у порядку, строки та черговості, передбачені Законом № 4452-VI, порядок задоволення вимог кредиторів, визнаних ліквідатором, під час ліквідації банку не передбачає можливості індивідуального задоволення вимог конкретного кредитора.
При цьому апеляційним судом встановлено, що 13 жовтня 2015 року позивач звернувся до Уповноваженої особи Фонду гарантування із кредиторською вимогою на суму 9 041, 10 грн, що фактично є сумою несплачених відсотків в розмірі 0,1% за користування коштами, розміщеними на поточному рахунку, за період з 02 січня 2015 року (закінчення дії договору депозиту) до 16 червня 2015 року (повернення Фондом граничної суми відшкодування). У січні 2016 року Фондом гарантування затверджено реєстр акцептованих вимог кредиторів та визнано частково кредиторську вимогу позивача.
Верховний Суд погоджується із висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що залишок коштів, що підлягає виплаті ОСОБА_3, може бути отриманий ним лише в порядку черговості на підставі Закону № 4452-VI, оскільки на момент розгляду справи та ухвалення рішення судом першої інстанції у банк вже було запроваджено тимчасову адміністрацію, що унеможливило стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено згаданим Законом.
Правовідносини між Фондом гарантування і вкладниками, які претендують на отримання гарантованого відшкодування за рахунок коштів Фонду, складаються без участі банку-боржника. Саме тому в частині восьмій статті 36 Закону № 4452-VI зазначено, що дія Закону України від 14 травня 1992 року № 2343-ХІІ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» на банки не поширюється.
Таким чином, відсутні підстави вважати, що правовідносини між вкладниками та Фондом гарантування щодо формування переліку осіб, які мають право на відшкодування вкладів за рахунок коштів Фонду, складаються за участю банку. Тому ці правовідносини не стосуються безпосередньо процедури ліквідації банку. Юридичний факт неплатоспроможності банку є лише підставою для виникнення правовідносин щодо відшкодування вкладникам їх вкладів за рахунок коштів Фонду, проте процес ліквідації має окремий перебіг і не впливає на обсяг гарантованого відшкодування вкладникам.
Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06 червня 2018 року у справі № 11-100апп18.
У касаційній скарзі ОСОБА_3 фактично змінив предмет позову та сформулював вимоги до уповноваженої особи Фонду гарантування на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк» Кадирова В. В. про включення його до реєстру акцептованих вимог кредиторів. Згідно з частиною другою статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, отже розгляд вимог заявника перебуває поза межами повноважень Верховного Суду.
Доводи касаційної скарги про порушення судом першої інстанції вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року також перебуваються поза межами повноважень під час розгляду справи судом касаційної інстанції, встановленими статтею 400 ЦПК України, а тому не приймаються Верховним Судом до уваги.
Верховний Суд встановив, що оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають. Інші доводи заявника спрямовані на зміну оцінки доказів, здійсненої судами, що перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції та не може бути здійснене цим судом під час перегляду оскаржуваних судових рішень.
Враховуючи наведене, Верховний Суд зробив висновок, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані рішення без змін.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ :
Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 06 жовтня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 23 червня 2016 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                                 В. А. Стрільчук
 
Судді                                                                                                              В. О. Кузнєцов
 
С. О. Погрібний
 
О. В. Ступак
 
Г. І. Усик