ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2018 року 
м. Київ
Справа №  902/408/17 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
головуючий - Стратієнко Л.В.,
судді: Студенець В.І., Ткач І.В., 

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу державного підприємства "Укрриба",

на постанову Рівненського апеляційного господарського суду
(головуючий - Тимошенко О.М., судді - Огороднік К.М., Демидюк О.О.)
від 28.11.2017,

за позовом державного підприємства "Укрриба",
до фізичної особи - підприємця Міговка Володимира Йосиповича,
про стягнення 23 590,32 грн,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2017 року державне підприємство "Укрриба" звернулося до Господарського суду Вінницької області з позовом про стягнення з ФОП Міговка В.Й. заборгованості в сумі 23 590,32 грн, із яких 19  782,46 грн - основний борг, 2271,74 грн  - пеня, 1301,61 грн  - інфляційні втрати та 234,51 грн  - 3 % відсотки річних.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за договором зберігання державного майна № 1/16 від 20.01.2016 в частині проведення розрахунків за користування державним майном.

Рішенням Господарського суду Вінницької області від 25.07.2017 позов задоволено. Стягнуто з ФОП Міговка В.Й. на користь ДП "Укрриба" 19 782,46 грн боргу, 2208,37 грн пені, 232,49 грн 3% річних, 1301,61 грн інфляційних втрат. У стягненні 2,02 грн 3% річних та 63,37 грн пені відмовлено. 

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 28.11.2017 рішення Господарського суду Вінницької області від 25.07.2017 скасовано. Прийнято нове рішення, яким відмовлено в задоволенні позову та визнано недійсною додаткову угоду від 22.01.2016 до договору зберігання державного майна № 1/16 від 20.01.2016, укладену між ДП "Укрриба" та ФОП Міговком В.Й.

Державне підприємство "Укрриба" подало касаційну скаргу,  в якій просить скасувати вказану постанову апеляційного суду, а рішення Господарського суду Вінницької області від 25.07.2017 залишити в силі.

Підставами для скасування судових рішень позивач зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судами першої та апеляційної інстанції. Стверджує, що договір зберігання державного майна № 1/16 від 20.01.2016 за всіма ознаками відповідає вимогам законодавства про зберігання майна. Також звертає увагу, що навіть у разі визнання договору недійсним, зобов'язання сторін можуть бути припинені лише на майбутнє, оскільки здійснене користування за договором майнового найму неможливо повернути.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи і перевіривши матеріали справи, Верховний Суд вважає, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення з таких підстав.

Як встановлено господарськими судами, відповідно до спільного наказу Фонду державного майна України та Міністерства аграрної політики України "Про передачу гідротехнічних споруд" № 126/752 від 06.05.2003 гідротехнічні споруди, включаючи ставкові рибоводні споруди та пов'язані з ними робочі машини і обладнання, інше майно, що не увійшло на момент приватизації до статутних капіталів господарських товариств, передані із сфери управління Фонду державного майна України до сфери управління Міністерства аграрної політики України. 

29.07.2003 наказом Державного департаменту рибного господарства Міністерства аграрної політики України № 205 затверджений акт прийому-передачі гідротехнічних споруд, які не увійшли до статутного фонду СВАТ "Вінницярибгосп", на баланс державного підприємства "Укррриба" та закріплено за ним на праві повного господарського відання.

20 січня 2016 року між ДП "Укрриба" як поклажодавецем та ФОП Міговком В.Й. як зберігачем укладено договір зберігання державного майна № 1/16 за умовами п. 1.1 якого поклажодавець передає, а зберігач приймає на відповідальне зберігання за актом приймання-передачі нерухоме державне майно - гідротехнічні споруди рибницьких ставів, які обліковуються на балансі поклажодавця і передані йому на підставі спільного наказу Міністерства аграрної політики України та Фонду державного майна України "Про передачу гідротехнічних споруд" від 06.05.2003 № 126/752.

Зазначене майно розташоване за адресою: Вінницька область, Літинський район в межах Соснівської сільської ради с. Городище (п. 1.3 договору). 20.01.2016 підписано акт приймання-передачі гідротехнічних споруд на зберігання.

22.01.2016 сторонами укладено додаткову угоду до договору зберігання державного майна № 1/16 від 20.01.2016, за умовами якої поклажодавець відповідно до ст. 944 ЦК України надав згоду зберігачеві на користування майном, переданим останньому на зберігання в порядку даної додаткової угоди до договору зберігання. Зберігач здійснює використання майна відповідно до "Правил технічної експлуатації гідротехнічних споруд рибоводних господарств", затверджених наказом Державного департаменту рибного господарства України № 6 від 13.01.2004 та "Виробничої програми", що розроблена зберігачем та погоджена із поклажодавцем і є невід'ємною частиною даної додаткової угоди до договору зберігання.

За вказаною додатковою угодою зберігач зобов'язувався щомісячно до 5 числа місяця наступного за звітним надавати поклажодавцю звіт про вилов риби, добування інших живих ресурсів за встановленою формою згідно з наказом Держрибагентства України № 84 від 13.02.2012; до січня календарного року, наступного за звітним - надавати копію звіту за формою № 1А-риба (річна) "Виробництво продукції аквакультури" (пункти 5, 6. додаткової угоди).

Відповідно до п. 8. додаткової угоди зберігач зобов'язався проводити плату за користування державним майном, зазначеним в акті приймання-передачі, щомісячно на розрахунковий рахунок поклажодавця не пізніше 14 числа місяця, наступного за звітним, у розмірі 2 000,00 грн. 

Як вбачається із матеріалів справи, позивачем в період з січня 2016 року по березень 2017 року (включно) нараховано плату за користування державним майном в сумі 30 873,70 грн. Відповідачем проведено часткову оплату за договором та перераховано на рахунок позивача 11 091,46 грн.

Враховуючи відсутність повного розрахунку за користування державним майном, позивач звернувся до господарського суду про стягнення заборгованості в сумі 19 782,24 грн, а також 2 271,74 грн пені, 1 301,61 грн інфляційних втрат та 234,51 грн 3% річних. 

Задовольняючи частково позов, місцевий господарський суд виходив з того, що позовні вимоги щодо стягнення основного боргу і штрафних санкцій є обґрунтованими та документально підтвердженими. 

Скасовуючи рішення місцевого суду апеляційний суд вказав, що додаткову угоду від 22.01.2016 до договору № 1/16 від 20.01.2016 укладено сторонами з порушенням норм чинного законодавства, що є підставою для визнання її недійсною згідно зі ст. ст. 203, 215 Цивільного кодексу України. Вказав, що істотні умови додаткової угоди та обставини її виконання свідчать про вчинення сторонами удаваного правочину, спрямованого на встановлення правовідносин оренди державного майна, яке вже передане ФОП Міговку В.Й. 

Перевіряючи правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права необхідно зазначити таке.

Загальні положення про зберігання врегульовано главою 66 ЦК України.                
  
Відповідно до ст. 936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності. 

Згідно з ч. 1 ст. 946 ЦК України плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання.

Статтею 944 ЦК України встановлено, що зберігач не має права без згоди поклажодавця користуватися річчю, переданою йому на зберігання, а також передавати її у користування іншій особі. 

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

У такій ситуації йдеться про два правочини: один удаваний, а інший - той, який сторони дійсно мали на увазі. Таким чином, удаваний правочин своєю формою приховує реальний правочин. Отже, воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином.

При цьому, реальний (прихований) правочин може бути дійсним або недійсним. Якщо правочин, який сторони насправді вчинили, відповідає вимогам закону, відносини сторін регулюються правилами, що його стосуються. Якщо ж правочин, який сторони насправді вчинили, суперечить законодавству, суд виносить рішення про визнання недійсним цього правочину із застосуванням наслідків, передбачених для недійсності правочинів такого типу.

Згідно з положеннями ст. 283 ГК України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

За приписами ст. 287 ГК України та ст. 5 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" єдиним орендодавцем державного майна - майна цільових майнових комплексів, їх структурних підрозділів та нерухомого майна, що є державною власністю, є Фонд державного майна України, його регіональні відділення і представництва.

Отже, правомочності щодо розпорядження об'єктами права державної власності, у тому числі й передачі їх у тимчасове користування (оренду) юридичним особам належать органу, яким у спірних правовідносинах є Фонд державного майна України.

Загальні правові засади визнання правочину недійсним визначено у ст. 215 ЦК України, частиною першою якої передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 

Таким чином, для визнання недійсним у судовому порядку правочину необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію.

Майно передане Державним підприємством "Укрриба" в довгострокове платне користування фізичній особі-підприємцю Міговку В.Й. без відома та без погодження із органами Фонду державного майна України як орендодавця та без дотримання спеціальних процедур передачі в оренду державного майна. 

Суд апеляційної інстанції, здійснивши правовий аналіз умов додаткової угоди від 22.01.2016 до договору № 1/16 від 20.01.2016, зокрема її пунктів 1 та 8, прийшов до обґрунтованого висновку, що така угода є удаваним правочином, оскільки вчинена для приховання іншого правочину - договору оренди і, що сторонами при її укладенні не було додержано вимоги п. 1 ч. ст. 287 ГК України, ст. 5 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", що є підставою для визнання її недійсною згідно з ст. ст. 203, 215 ЦК України.

Вказана угода є удаваним правочином, оскільки за своїм правовим змістом фактично є довгостроковим договором оренди державного майна, виходячи з того, що основною ознакою спірного договору є користування майном за плату. Тобто користування майном за плату є кваліфікуючими ознаками оренди державного майна.

Якщо, вирішуючи господарський спір, суд встановить, що зміст договору, пов'язаного з предметом спору, суперечить законодавству, чинному на момент укладення договору, він, керуючись пунктом 1 частини першої статті 83 ГПК України (в редакції до 15.12.2017), вправі за власною ініціативою визнати цей договір недійсним повністю або у певній частині із застосуванням за необхідності й наслідків визнання недійсним нікчемного правочину (абзац другий частини п'ятої статті 216 ЦК України).

Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції. (ч. 2 ст. 99 ГПК України в редакції до 15.12.2017).

У випадках визнання судом недійсним договору, на якому ґрунтується позовна вимога (застосування п. 1 ст. 83 ГПК України в редакції до 15.12.2017), у задоволенні такої вимоги відмовляється. Наслідки недійсності договору можуть бути застосовані судом лише по відношенню до нікчемного правочину (ч. 5 ст. 216 ЦК України).

Оскільки не підлягає задоволенню вимога про стягнення орендної плати за  п. 8. додаткової угоди від 22.01.2016 до договору № 1/16 від 20.01.2016, не підлягають також задоволенню і позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат, 3% річних та пені.

Аргумент касаційної скарги, що Рівненський апеляційний господарський суд безпідставно поновив строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Вінницької області від 25.07.2017 без обґрунтування поважності його причин пропуску не є підставою для скасування постанови апеляційного суду, оскільки не призвело до ухвалення незаконного рішення. Окрім того, як вбачається з матеріалів справи, ФОП Міговк В.Й. обґрунтовував пропуск строку на апеляційне оскарження необізнаністю про судове провадження і тим, що отримав рішення місцевого суду тільки 17.08.2017, тобто із пропуском десятиденного строку на апеляційне оскарження. 

Посилання скаржника на те, що договір зберігання державного майна № 1/16 від 20.01.2016 за всіма ознаками відповідає вимогам законодавства про зберігання майна відхиляються Верховним Судом, оскільки постановою апеляційного  суду такий договір не визнавався недійсним, а було визнано недійсною виключно додаткову угоду від 22.01.2016 до нього як удаваний правочин. 

Аргументи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують та зводяться до неправильного тлумачення позивачем норм закону. За таких обставин постанова суду апеляційної інстанції прийнята з додержанням вимог матеріального та процесуального права, підстав для її зміни чи скасування немає. Місцевий господарський суд прийняв рішення про задоволення позову без повного з'ясування обставин, що мають значення для справи. 

З огляду на те, що касаційна скарга задоволенню не підлягає, згідно з ст. 129  ГПК України, витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача.  

Керуючись п. 13 ст. 8, ст. ст. 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317  ГПК України, Верховний Суд

П О С Т А Н О В И В :

касаційну скаргу державного підприємства "Укрриба" залишити без задоволення, а постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 28.11.2017 у справі за № 902/408/17 - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                     Л. Стратієнко

Судді                                                                                                  В. Студенець 

    І. Ткач