ПОСТАНОВА
Іменем України

06 червня 2018 року 
м. Київ
справа №802/4171/15-а
адміністративне провадження №К/9901/11977/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
головуючої судді - Желтобрюх І.Л.,
суддів: Білоуса О.В., Стрелець Т.Г.,  
розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 28.04.2016 (колегія суддів у складі: Загороднюка А.Г., Драчук Т.О., Полотнянка Ю.П.) у справі № 802/4171/15-а за позовом ОСОБА_4 до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, третя особа: Управління Пенсійного фонду України в м.     Вінниці, про визнання протиправною та скасування постанови про закінчення виконавчого провадження,
 
ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року ОСОБА_4  звернувся до суду з адміністративним позовом до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі - відповідач, Департамент ДВС Мінюсту) про визнання протиправною та скасування постанови про закінчення виконавчого провадження ВП № 38900056 від 02.12.2015.

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 18.02.2016  адміністративний позов задоволено повністю.

Постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 28.04.2016 постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 18.02.2016 скасовано як таку, що ухвалена неповноважним складом суду, та прийнято нову про задоволення позову.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що постановою Ленінського районного суду м. Вінниці від 16.02.2010 у справі № 2-а-636/10 адміністративний позов ОСОБА_4 до Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Вінниці (далі - УПФУ в Ленінському районі м. Вінниці) про визнання дій неправомірними, зобов'язання провести перерахунок та призначення пенсії із наступним перерахунком задоволено частково. Зокрема, визнано неправомірними дії УПФУ в Ленінському районі м. Вінниці щодо відмови позивачу у перерахунку його пенсії у відповідності до вимог статей 50, 54, 67 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та зобов'язано УПФУ в Ленінському районі м. Вінниці провести перерахунок та призначити основну та додаткову пенсії ОСОБА_4 відповідно до статей 50, 54, 67 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у розмірі не менше шести мінімальних пенсій за віком, з дня припинення виплати у належному розмірі, та виплати різницю між нарахованою та виплаченою раніше пенсією.

22.06.2010 рішенням Апеляційного суду Вінницької області постанову суду першої інстанції змінено та доповнено абзацом третім, яким зобов'язано УПФУ в Ленінському районі м. Вінниці здійснити з 01.12.2009 перерахунок та виплату позивачу пенсії по інвалідності у розмірі шести мінімальних пенсій за віком та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, у розмірі 50 % мінімальної пенсії за віком відповідно до статей 50, 54, 67 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Рішенням Європейського Суду з прав людини від 20.06.2013 у справі «Цибулько та інші проти України», де одним із позивачів є ОСОБА_4, постановлено, що протягом трьох місяців держава-відповідач має виконати рішення національних судів, ухвалені на користь заявників, які залишаються невиконаними, та сплатити 2000 (дві тисячі) євро кожному заявнику або його/її спадкоємцю, зазначених у Додатку 2; ці суми є відшкодуванням матеріальної та моральної шкоди, а також компенсацією судових витрат, і мають бути сплачені разом з будь-якими податками, що можуть нараховуватись, та конвертовані в національну валюту за курсом на день здійснення платежу, а також зі спливом зазначеного тримісячного строку і до остаточного розрахунку на ці суми нараховуватиметься простий відсоток у розмірі граничної позичкової ставки Європейського центрального банку, яка діятиме в період несплати, до якої має бути додано три відсоткові пункти.

16.07.2013 державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 38900056 з примусового виконання рішення Європейського суду з прав людини № 65656/11 від 20.06.2013 на користь позивача.

02.12.2015 державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Мінюсту прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження ВП № 38900056 з примусового виконання рішення Європейського суду з прав людини № 65656/11 від 20.06.2013 у зв`язку з його фактичним виконання у повному обсязі.

Суд першої інстанції, задовольняючи адміністративний позов, дійшов висновку, що відповідачем при винесенні постанови про закінчення виконавчого провадження не дотримано вимоги Закону України «Про виконавче провадження» та не вжито всіх можливих та необхідних заходів, спрямованих на виконання в повному обсязі рішення суду. 

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав до скасування рішення суду першої інстанції із прийняттям нової постанови про задоволення позову  з підстав порушення судом першої інстанції вимог статті 26 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України, в редакції, чинній до 15.12.2017), якою передбачено незмінність складу суду під час розгляду і вирішення адміністративної справи.

Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції відповідач подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та прийняти нову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити. В обґрунтування вимог касаційної скарги посилається на те, що вжиття державним виконавцем будь-яких інших заходів з метою виконання рішення Європейського суду з прав людини, крім визначених Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», законодавством не передбачено.

Відзиву на касаційну скаргу до суду не надходило.

Переглянувши судові рішення в межах касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, виходячи з такого.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначає Закон України від 21.04.1999 № 606-XIV «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 606-XIV).

Згідно статті 2 Закону № 606-XIV примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Інші органи, установи, організації і посадові особи провадять окремі виконавчі дії у випадках, передбачених законом, у тому числі відповідно до статті 5 цього Закону, на вимогу чи за дорученням державного виконавця.

Відповідно до частини 1 статті 17 Закону № 606-XIV примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом. Відповідно до цього Закону підлягають виконанню державною виконавчою службою виконавчі документи, зокрема, рішення Європейського суду з прав людини з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", що визначено пунктом 9 частини 2 статті 17 вказаного Закону.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 19 Закону № 606-XIV державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення.

Відповідно до положень частини 1 статті 49 Закону № 606-XIV виконавче провадження підлягає закінченню у разі: 1) визнання судом відмови стягувача від примусового виконання рішення суду; 2) визнання судом мирової угоди між стягувачем і боржником у процесі виконання; 3) смерті або оголошення померлим стягувача чи боржника, визнання безвісно відсутнім боржника або стягувача, ліквідації юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання їх обов'язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва; 4) скасування рішення суду або іншого органу (посадової особи), на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню; 5) письмової відмови стягувача від одержання предметів, вилучених у боржника під час виконання рішення про передачу їх стягувачу, або знищення речі, що має бути передана стягувачу в натурі; 6) закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення; 7) визнання боржника банкрутом; 8) фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом; 9) повернення виконавчого документа без виконання на вимогу суду або іншого органу (посадової особи), який видав виконавчий документ; 10) направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби; 11) повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадової особи), який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 75 цього Закону; 12) якщо рішення фактично виконано під час виконання рішення Європейського суду з прав людини; 13) непред'явлення виконавчого документа за відновленим виконавчим провадженням у строки, визначені статтею 51 цього Закону; 14) списання згідно із Законом України «Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію» заборгованості, встановленої рішенням суду, яке підлягало виконанню на підставі виконавчого документа.

Згідно із частиною 3 статті 49 зазначеного Закону про закінчення виконавчого провадження державний виконавець виносить постанову з обов'язковим мотивуванням підстав її винесення, яка затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копія постанови у триденний строк надсилається сторонам і може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Частиною 5 статті 8 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що  підтвердження списання відшкодування, отримане від центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, та  підтвердження виконання всіх вимог, зазначених у резолютивній частині остаточного рішення Суду у справі проти України, яким визнано порушення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, резолютивній частині остаточного рішення Суду щодо справедливої сатисфакції у справі проти України, у рішенні Суду щодо дружнього врегулювання у справі проти України, у рішенні Суду про схвалення умов односторонньої декларації у справі проти України, є для державної служби підставою для закінчення виконавчого провадження.

Як слідує із постанови про закінчення виконавчого провадження від 02.12.2015 підставою для його закінчення стали наступні обставини: на користь позивача стягнуто 21 055 грн. 16 коп. (еквівалент 2000 євро) справедливої сатисфакції та пеню у розмірі 11 грн. 50 коп. та 171 грн. 86 коп. за несвоєчасне виконання рішення Європейського суду з прав людини, платіжним дорученням від 03.09.2015 перерахована заборгованість за рішенням національного суду у розмірі 2846 грн. 90 коп. Крім того, зазначено, що у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Великода проти України» викладена нова позиція Суду щодо таких справ.

Однак, суд апеляційної правомірно не погодився з постановою про закінчення виконавчого провадження від 02.12.2015, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, відповідно до вимоги державного виконавця відділу примусового виконання рішень Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області від 09.02.2016 № 893/02.2-27/3 на виконанні державного виконавця перебуває виконавче провадження з виконання рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 16.02.2010 по справ № 2-а-636/2010 про зобов'язання УПФУ в Ленінському районі м. Вінниці здійснити з 01.12.2009 перерахунок та виплату позивачу пенсії по інвалідності у розмірі шести мінімальних пенсій за віком та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, у розмірі 50 % мінімальної пенсії за віком відповідно до статей 50, 54. 67 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». 

Отже, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що твердження відповідача про виконання рішення Європейського суду у повному обсязі спростовується вищевказаною обставиною.

Разом з тим, судами зазначено, що 25.03.2014 відповідачем вже приймалась постанова про закінчення виконавчого провадження, яка в подальшому була оскаржена позивачем до Вінницького окружного адміністративного суду.

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 20.06.2014, залишеною без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 07.08.2014, у справі  №     802/1973/14-а позов ОСОБА_4 до Державної виконавчої служби України про визнання бездіяльності протиправною, визнання протиправною та скасування постанови задоволено повністю; визнано протиправними дії головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Єжова М.В. щодо закінчення виконавчого провадження; визнано протиправною та скасовано постанову про закінчення виконавчого провадження ВП №     3890056 від 25.03.2014.  В подальшому, ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.09.2014 відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Державної виконавчої служби на вказані рішення судів попередніх інстанцій.

З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що відповідачем не вжито всіх передбачених законом заходів для виконання рішення Європейського суду з прав людини. 

Разом з тим, колегія суддів вважає, що суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку щодо порушення судом першої інстанції вимог статті 26 КАС України (в редакції, чинній до 15.12.017). 

Судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідно до протоколу автоматичного визначення складу колегії суддів  Вінницького окружного адміністративного суду від 30.12.2015 по справі № 802/4171/15-а головуючим суддею визначено Поліщук І.М., та суддів Вільчинського О.В. та Слободянюка М.В.

21.01.2016 головуючим суддею внесено подання керівнику апарату Вінницького окружного адміністративного суду про повторний автоматичний розподіл зазначеної справи для заміни одного з членів колегії, а саме Вільчинського О.В., у зв'язку з тим, що останній в день розгляду справи перебуватиме у відрядженні.

21.01.2016 на підставі розпорядження керівника апарату Вінницького окружного адміністративного суду про заміну одного члена колегії у справі № 802/4171/15-а здійснено заміну судді Вільчинського О.В. на суддю Дончика В.В., що підтверджується протоколом автоматичної зміни складу колегії суддів.

Відповідно до статті 26 КАС України (в редакції, чинній до 15.12.017) склад суду під час розгляду і вирішення адміністративної справи в суді однієї інстанції незмінний, крім випадків, встановлених законом. У разі неможливості продовження розгляду адміністративної справи одним із суддів до розгляду залучається інший суддя, який визначається в порядку, встановленому частиною третьою статті 15-1 цього Кодексу. Якщо нового суддю залучено під час судового розгляду, судовий розгляд адміністративної справи починається спочатку.

Колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції, що короткострокове відрядження одного судді, який в складі колегії розпочав розгляд справи по суті, не є винятковою, передбаченою законом підставою для недотримання закріпленого у статті 26 КАС України принципу незмінності складу суду. Короткострокове відрядження є поважною обставиною, яка перешкоджає судді бути присутнім у судовому засіданні, проте не виключає можливості відкласти (призначити) розгляд справи на іншу дату.

Винятком з принципу незмінності складу суду можуть бути випадки, коли забезпечити незмінність складу суду об'єктивно неможливо протягом тривалого часу (закінчився строк, на який його призначено суддю; суддя досягнув шістдесяти п'яти років; суддя не може виконувати свої повноваження за станом здоров'я; набрав законної сили обвинувальний вирок щодо судді; суддю звільнено з посади, зокрема з наведених підстав; у разі смерті судді тощо).  

Приписами частини першої статті 341 КАС України визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
Отже, суд апеляційної інстанції не допустив неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права, які могли б привести до ухвалення незаконного рішення, внаслідок чого касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 

ПОСТАНОВИВ:

Постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 28.04.2016 у справі №  802/4171/15-а залишити без змін, а касаційну скаргу Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не оскаржується.

Головуюча суддя: | | І.Л. Желтобрюх
Судді: | | О.В. Білоус
| | Т.Г. Стрелець