Постанова 
Іменем України
 
25 червня 2018 року
м. Київ
 
справа № 351/1877/16-ц
 
провадження № 61-907св17
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Курило В. П., 
Червинської М. Є.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4,
представник позивача - ОСОБА_5,
відповідач - ОСОБА_6,
представник відповідача - ОСОБА_7,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 02 жовтня 
2017 року у складі судді Калиновського М. М. та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 23 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Ясеновенко Л. В., Горейко М. Д., Девляшевського В. А.,
 
В С Т А Н О В И В:
 
У листопаді 2016 року ОСОБА_4звернувся до суду з позовом до 
ОСОБА_6 про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням.
 
Позовна заява мотивована тим, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 26 жовтня 2016 року йому належить житловий будинок АДРЕСА_1. У вищевказаному будинку, також зареєстрований ОСОБА_6, який є племінником його померлої дружини, ОСОБА_8 яка, за проханням останнього як колишня власниця зареєструвала відповідача у належному йому житловому будинку. На даний час у позивача виникла потреба в оформленні субсидії, однак відповідач у вищезазначеному господарстві не проживає і добровільно знятись з реєстраційного обліку не бажає. 
 
З урахуванням викладеного, ОСОБА_4просив суд визнати ОСОБА_6 таким, що втратив право користування жилими приміщеннями в житловому будинку АДРЕСА_1.
 
Рішенням Снятинського районного суду Івано-Франківської області 
від 02 жовтня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 23 листопада 2017 року, позов ОСОБА_4задоволено.
Визнано ОСОБА_6 таким, що втратив право на проживання у житловому будинку АДРЕСА_1, який на праві власності належить ОСОБА_4
 
Рішення суду першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, мотивовано тим, що позивач як власник будинку змушений нести додаткові витрати на оплату комунальних послуг, оскільки за адресою зазначеного нерухомого майна зареєстровано відповідача, який понад рік не проживає за вказаною адресою, його речей у будинку немає, в добровільному порядку з реєстраційного обліку відповідач не знятий. 
 
У грудні 2017 рокуОСОБА_6подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що висновки апеляційного суду про те, що ОСОБА_6 понад один рік без поважних причин не проживав у вказаному житловому будинку, а також про те, що він не надав суду належних і допустимих доказів про порушення свого права на проживання в спірному будинку, не відповідають фактичним обставинам справи та не ґрунтуються на досліджених доказах.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Судами встановлено, що ОСОБА_4 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 26 жовтня 2016 року.
ОСОБА_6 є племінником дружини позивача ОСОБА_8, яка померла                 ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрований у спірному будинку з 2012 року.
Встановлено, що ОСОБА_6 хоча і зареєстрований у спірному будинку, однак фактично проживає у будинку своєї матері по АДРЕСА_2 і у добровільному порядку відмовляється знятися з реєстраційного обліку.
 
Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
 
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.
 
Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, відповідно до якої до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.
 
Передбачаючи право власника житлового будинку (квартири) на відчуження цих об'єктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (квартири).
 
Частина четверта статті 156 ЖК Української РСР передбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, за умови збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна.
 
Встановлено, що після зміни власника спірного житлового будинку відповідач не набув самостійного права на проживання у ньому з підстав, передбачених законом (найм, оренда, вселення наймачем чи на підставі ордера тощо - стаття 810 ЦК України, статті 61, 64 ЖК Української РСР).
 
Отже, ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, встановивши, що власником спірного житлового будинку є ОСОБА_4, а відповідач, який зареєстрований в спірному будинку, понад рік не проживає за вказаною адресою, з урахуванням того, що відповідачем не надано доказів постійного проживання у спірному будинку та ведення спільного господарства з колишнім власником будинку, дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог на підставі статті 405 ЦК України.
 
Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
 
Керуючись статтями 389, 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.
 
Рішення Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 02 жовтня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області 
від 23 листопада 2017 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                       В. М. Коротун 
В. П.Курило
М. Є.Червинська