ПОСТАНОВА
Іменем України

13 червня 2018 року 
Київ
справа №826/1584/15
адміністративне провадження №К/9901/5804/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
Судді-доповідача - Васильєвої І.А.,
суддів - Пасічник С.С., Юрченко В.П.,
розглянувши в порядку письмового провадження 
касаційну скаргу ОСОБА_2
на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 16.06.2015 (судді СобківЯ.М., Борисюк Л.П., Ключкович В.Ю.)
у справі № 826/1584/15
за позовом ОСОБА_2
до Державної податкової інспекції у Солом'янському районі Головного управління ДФС у м. Києві
про  визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 (далі - позивач, ОСОБА_2) звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Державної податкової інспекції у Солом'янському районі Головного управління ДФС у м. Києві (далі - відповідач, ДПІ у Солом'янському районі ГУ ДФС у м. Києві), в якому просив суд визнати протиправним та скасувати податкове повідомленні-рішення від 19.09.2013 № 0000851707.
Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 28.04.2015 адміністративний позов задоволено частково: визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення від 19.09.2013 в частині визначення основного зобов'язання у розмірі 152  061,95 грн. та штрафних санкцій у розмірі 38  015,49 грн.
Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 16.06.2015  скасовано постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 28.04.2015 та відмовлено у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду апеляційної інстанції, позивач звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій, з посиланням на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 16.06.2015 та залишити в силі постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 28.04.2015. Касаційну скаргу обґрунтовано тим, що позивачем було сплачено податок на доходи фізичних осіб  до набуття права власності на нерухоме майно, тобто до державної реєстрації цього права. За таких обставин у податкового органу було відсутнє право самостійно визначати суму податкового зобов'язання, яке вже фактично було сплачене платником податку. Таким чином, висновок суду апеляційної інстанції щодо того, що ОСОБА_2 отримав дохід з моменту укладення договорів дарування ( від 01.06.2012, 14.08.2012 та 21.08.2012),  а відтак повинен був сплатити податок у строк визначений у акті податкової перевірки, тобто до 01.05.2013 є помилковим, оскільки відповідно до умов вказаних договорів дарування, право власності на приміщення у обдарованого виникає з моменту прийняття дарунку. 
Відповідач процесуальним правом надати письмові заперечення не скористався, що не перешкоджає розгляду справи по суті.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.01.2018 касаційну скаргу було передано судді-доповідачу Васильєвій І.А. та визначено склад колегії суддів, до якої також входять судді: Пасічник С.С. та Юрченко В.П.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи касаційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга  підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що між фізичною особою ОСОБА_2 (обдарований) та фізичною особою ОСОБА_5 (дарувальник) 01 червня 2012 року було укладено нотаріально посвідчений договір дарування нерухомого майна.
За умовами вказаного договору позивач, як фізична особа, прийняв в дар нежилі приміщення з № 1 по № 14 (групи приміщень № 200) (в літ. Б) загальною площею 284,10 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1. Дар оцінений сторонами в 1 440 836,00 грн. До укладання договору майно належало дарувальнику на підставі свідоцтва про право власності серії НОМЕР_3 від 13.09.2011, зареєстрованого в Київському БТІ 20.09.2011 (витяг про державну реєстрацію прав від 20.09.2011, реєстраційний номер майна - 34674241).
У вказаному договорі зазначено, що обдарованому (позивачу) роз'яснено положення 172 Податкового кодексу України.
Разом з тим, 14.08.2012 між позивачем та фізичною особою ОСОБА_5 було укладено договір дарування, за умовами якого позивач прийняв в дар нерухоме майно - нежилі приміщення з № 1 по № 9 (групи приміщень № 199) (в літ. Б) загальною площею 163,10 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1. Дар оцінено в суму 826 205,00 грн. Майно належало дарувальнику на підставі свідоцтва про право власності серії НОМЕР_4 від 13.09.2011, зареєстрованого в Київському БТІ 22.09.2011, реєстраційний номер майна - 34674087.
21 серпня 2012 року між позивачем та фізичною особою ОСОБА_5 було укладено договір дарування нерухомого майна, за умовами якого позивач прийняв дарунок - нежилі приміщення з № 1 по № 7 (групи приміщень № 198) (в літ. Б) загальною площею 152,60 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1. Дар оцінено в сумі 774 198 грн. Майно належало дарувальнику на підставі свідоцтва про право власності серії НОМЕР_5 від 13.09.2011, зареєстрованого в Київському БТІ 20.09.2011 р., реєстраційний номер майна - 34673263.
У всіх вищезазначених договорах було вказано, що право власності на приміщення у обдарованого виникає з моменту прийняття дарунку, що відбулось із часу укладання договорів.
До матеріалів справи були надані копії витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, згідно яких станом на 19.07.2013 проведено реєстрацію права власності позивача на нерухоме майно.
02 серпня 2013 року службовими особами відповідача було проведено документальну позапланову невиїзну перевірку з питань правильності обчислення, повноти та своєчасності сплати податку на доходи фізичних осіб ОСОБА_2 (реєстраційний номер НОМЕР_2) за період з 01.01.2012 по 31.12.2012, що мешкає за адресою: АДРЕСА_2.
За результатами перевірки складено акт від 02.08.2013 р. № 794/26-58-17-01-17-2607319638 (далі - Акт перевірки), на підставі якого відповідачем було прийнято податкове повідомлення-рішення від 19.09.2013 № 0000851707, за яким позивачу збільшено грошове зобов'язання за платежем «податок на доходи фізичних осіб» на 152 061,95 грн. та на 38 185,49 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями.  
Суд першої інстанції, вирішуючи спір по суті та частково задовольняючи позовні вимоги, виходив з тих мотивів, що позивач до закінчення граничного строку сплати податку виконав свій податковий обов'язок щодо сплати суми ПДФО за результатами вказаних операцій, а відтак повторне визначення цих зобов'язань в акті перевірки від 02.08.2014 та в оскаржуваному рішенні від 13.09.2014 є протиправним, а відтак позов в цій частині підлягає задоволенню шляхом скасування спірного рішення в частині нарахування основного зобов'язання у розмірі 152 061,95 грн. та застосування штрафних санкцій у розмірі 38  015,49 грн. При цьому, в частині застосованих штрафних санкцій у розмірі 170 грн. за неподання позивачем річної декларації судом першої інстанції у задоволенні позовних вимог було відмовлено. Рішення суду першої інстанції в цій частині позивачем не оскаржується.
Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, виходив з тих мотивів, що за даними особової картки платника податків у позивача станом на 11.03.2015 обліковується заборгованість по податку з доходів фізичних осіб у розмірі 152 061,95 грн.  Крім того, постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 09.04.2014, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 03.12.2014, задоволено адміністративний позов Державної податкової інспекції у Солом'янському районі Головного управління Міндоходів у місті Києві у справі № 826/1624/14 та стягнуто з ОСОБА_2 суму податкового боргу з податку на доходи фізичних осіб у розмірі 38 185 (тридцять вісім тисяч сто вісімдесят п'ять) гривень 49 коп., на б/р33119341700010, одержувач: УДКСУ у Солом'янському районі міста Києва, код одержувача 38050812, банк одержувача ГУДКСУ у місті Києві, МФО 820019, код платежу 11010500.
З такими висновками суду апеляційної інстанції не погоджується колегія суддів суду касаційної інстанції та вважає вірними висновки суду першої інстанції.
Згідно з пунктом 15.1 статті 15 Податкового кодексу України, платниками податків визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об'єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об'єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов'язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом.
Підпунктом 163.1.1 пункту 163.1 статті 163 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування податком на доходи фізичних осіб є отриманий резидентом загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід.
Відповідно до підпункту 164.2.10 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку серед іншого включається також дохід у вигляді вартості успадкованого чи отриманого у дарунок майна у межах, що оподатковується згідно з цим розділом.
Згідно із пунктом 167.2 статті 167 Податкового кодексу України ставка податку становить 5 відсотків бази оподаткування.
Платник податку, що отримує доходи від особи, яка не є податковим агентом, та іноземні доходи, зобов'язаний включити суму таких доходів до загального річного оподатковуваного доходу та подати податкову декларацію за наслідками звітного податкового року, а також сплатити податок з таких доходів (підпункт 168.2.1 пункту 168.2 статті 168 Податкового кодексу України).
Кошти, майно, майнові чи немайнові права, вартість робіт, послуг, подаровані платнику податку, оподатковуються згідно з правилами, встановленими розділом IV Податкового кодексу України для оподаткування спадщини (пункт 174.6 статті 174 Податкового кодексу України в редакції закону, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до пункту 174.1 статті 174 цього Кодексу об'єктом спадщини платника податку є, зокрема, об'єкт нерухомості.
Водночас за ставкою 5 %, визначеною пунктом 167.2 статті 167 Податкового кодексу України, оподатковується вартість будь-якого об'єкта спадщини, що успадковується спадкоємцями, які не є членами сім'ї спадкодавця першого ступеня споріднення (підпункт 174.2.2 пункту 174.2 статті 174 Податкового кодексу України). 
При цьому відповідно до пункту 174.3 статті 174 Податкового кодексу України особами, відповідальними за сплату (перерахування) податку до бюджету, є спадкоємці, які отримали спадщину.
Дохід у вигляді вартості успадкованого майна (кошти, майно, майнові чи немайнові права) у межах, що підлягає оподаткуванню, включається спадкоємцями до складу загального річного доходу платника податку, зазначається в річній податковій декларації, крім спадкоємців-нерезидентів, які зобов'язані сплатити податок до нотаріального оформлення об'єктів спадщини, та спадкоємців, які отримали у спадщину об'єкти, що оподатковуються за нульовою ставкою податку на доходи фізичних осіб.
Згідно пункту 49.18 статті 49 Податкового кодексу України податкові декларації, крім випадків, передбачених цим Кодексом, подаються за базовий звітний (податковий) період, що дорівнює календарному року для платників податку на доходи фізичних осіб - до 1 травня року, що настає за звітним.
Відповідно до пункту 120.1 статті 120 Податкового кодексу України неподання або несвоєчасне подання платником податків або іншими особами, зобов'язаними нараховувати та сплачувати податки, збори податкових декларацій (розрахунків) тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 170 гривень, за кожне таке неподання або несвоєчасне подання. Ті самі дії, вчинені платником податків, до якого протягом року було застосовано штраф за таке порушення тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 1020 гривень за кожне таке неподання або несвоєчасне подання.
В матеріалах справи наявні докази сплати позивачем вказаного виду податку, а саме: за квитанціями від 16.07.2013 в сумі 43  310,25 грн. та в сумі 72  041,80 грн. та за квитанцією від 17.07.2013 в сумі 38  709,90 грн. При цьому, колегія суддів зазначає, що неподання платником податку податкової декларації не означає автоматичної несплати платником податку грошового зобов'язання. Положеннями підпункту 168.2.1 пункту 168. 2 статті 168 Податкового кодексу України встановлено обов'язок платника податку: включити суму таких доходів до загального річного оподатковуваного доходу, подати податкову декларацію за наслідками звітного податкового року та сплатити податок з таких доходів.  Підпунктом  168.1.6 пункту 168.1 статті 168 Податкового кодексу України встановлено граничні строки сплати грошового зобов'язання в тому числі і  з оподатковуваного доходу у вигляді отриманого у дарунок майна. Під «граничними строками сплати грошового зобов'язання» слід розуміти строк встановлений Податковим кодексом України  в межах якого платник податку сплачує визначені суми грошового зобов'язання. Таким чином, платником податку виконано обов'язок щодо сплати податку, передбаченого підпунктом 168.1.6 пункту 168.1 статті 168 Податкового кодексу України в межах граничних строків сплати грошового зобов'язання  та не виконано обв'язку щодо подачі податкової декларації, в зв'язку з чим позивач несе відповідальність не за несплату суми грошового зобов'язання, а за невиконання обов'язку щодо подачі податкової декларації.
Суд касаційної інстанції вважає безпідставним посилання суду апеляційної інстанції на рішення у справі № 826/1624/14 як такі, що мають преюдиційне значення 
Вищезазначені положення законодавства та обставини справи судом апеляційної інстанції до уваги прийняті не були. Натомість суд першої інстанції дійшов правомірного висновку щодо часткового задоволення позовних вимог.
Згідно статті 352 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
Керуючись статтями 243, 246, 250, 341, 345, 349, 355 , 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити. 
Постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 16.06.2015 скасувати.
Залишити в силі постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 28.04.2015.  
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя | (підпис) | І.А. Васильєва
Судді: | (підпис) | С.С. Пасічник
| (підпис) | В.П. Юрченко