Постанова
Іменем України
25 квітня 2018 року 
м. Київ
 
справа № 2-3126/07
провадження № 61-5255св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого - Стрільчука В. А.,
суддів:                 Карпенко С. О.,        Погрібного С. О., 
                            СтупакО. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,            
 
учасники справи: 
 
позивач - ОСОБА_3, правонаступниками якого є ОСОБА_4 та ОСОБА_5,
відповідач - Одеська міська рада,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника Одеської міської ради - Поповської Інни Петрівни на рішення Київського районного суду м. Одеси від 07 червня 2007 року у складі судді                  Домусчі С. Д. та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 11 жовтня                        2016 року у складі колегії суддів: Плавич Н. Д., Вадовської Л. М., Ващенко Л. Г., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
У березні 2007 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до Одеської міської ради про об'єднання двох домоволодінь в одне домоволодіння, визнання права власності на самочинне будівництво. 
 
Свої позовні вимоги ОСОБА_3обґрунтовував тим, що на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 24 червня 2004 року він є власником домоволодіння АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті матері - ОСОБА_7 На підставі свідоцтва від 10 червня                 1976 року про право приватної власності, виданого Житлово-комунальним відділом виконкому Київської районної ради депутатів трудящих      м. Одеси, йому належить на праві власності домоволодіння АДРЕСА_2 З метою поліпшення умов проживання ним була проведена реконструкція домоволодіння АДРЕСА_2, а саме: прибудовано жиле приміщення під літ. «А1» та нежиле приміщення під літ. «а1», додатково побудовано гараж під літ. «Г», навіс під літ. «В», сарай під літ. «Д», які зазначені у технічному паспорті на житловий будинок  АДРЕСА_2, виготовленому 25 грудня 2006 року. Вказане самочинне будівництво не порушує будь-чиїх прав, а здійснене з метою покращення житлових умов.
 
Посилаючись на викладене, позивач, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив об'єднати два домоволодіння № 50 та АДРЕСА_2, присвоївши домоволодінню нову адресу: АДРЕСА_2, та визнати за ним право власності на жилий будинок літ. «А» по АДРЕСА_2 відповідно до технічного паспорта, виготовленого 25 грудня 2006 року, на підставі статей 376, 380, 389, 391, 392 ЦК України.
 
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 07 червня 2007 року позов задоволено. Об'єднано два домоволодіння № 50 та АДРЕСА_2, та присвоєно домоволодінню нову адресу: АДРЕСА_2, Визнано за ОСОБА_3 право власності на домоволодіння АДРЕСА_2 яке відповідно до технічного паспорта, виготовленого                   25 грудня 2006 року, складається із житлового будинку літ. «А», гаражів літ. «Б»,                літ. «Г», навісу літ. «В», сараїв літ. «Д». літ. «Е», погреба II, мостіння 1, огорожі № І-3. 
 
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з наявності достатніх правових підстав для задоволення позову, оскільки відповідно до висновку судової  будівельно-технічної експертизи від 03 травня 2007 року № 093/2007 самовільно реконструйоване домоволодіння АДРЕСА_2 згідно з технічним паспортом на житловий будинок АДРЕСА_2, виготовленим                25 грудня 2006 року, відповідає санітарним, пожежним нормам та вимогам ДБН. 
 
Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 11 жовтня 2016 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 07 червня 2007 року залишено без змін.
 
Залишаючи без зміни рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив із того, що і в цій справі, і за рішенням суду, що постановлене дев'ять років тому - у червні 2007 року, за ОСОБА_3 визнано право власності на будинок АДРЕСА_2, який він надалі подарував своїм дітям - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Одеська міська рада надала кожному із них земельні ділянки у власність для обслуговування належних частин цього будинку та господарських споруд. У розумні інтервали часу Одеська міська рада не вживала заходів, щоб дізнатися про стан судового рішення, та за правилами статті 228 та частини четвертої статті 231 ЦПК України 2004 року відповідні дії стосовно подання заяви про перегляд заочного рішення не здійснила, та у встановленому законом порядку заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 07 червня 2007 року не оскаржила. Це рішення набрало законної сили, а тому його скасування буде порушенням принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов'язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. 
 
У листопаді 2016 року представником Одеської міської ради - Поповською І. П. подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Київського районного суду  м. Одеси від 07 червня 2007 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 11 жовтня 2016 року, в якій просила скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права. Зокрема, вказувала на те, що рішення судів порушують майнові права територіальної громади м. Одеси. В матеріалах справи є лист департаменту документально-організаційного забезпечення Одеської міської ради від 19 квітня 2016 року № 85, яким повідомлено юридичний департамент Одеської міської ради, що згідно з даними автоматизованої системи документообігу «Діло 8.9.0» у загальному відділі цього департаменту заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 07 червня                 2007 року у справі № 2-3126/07 зареєстровано не було. Одеській міській раді стало відомо про існування цього рішення суду випадково лише у 2016 році під час розгляду апеляційної скарги ОСОБА_8 При ухваленні заочного рішення судом не було з'ясовано, хто є власником земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, на підставі яких правовстановлювальних документів позивач користується земельною ділянкою за спірною адресою. Одеською міською радою земельна ділянка по АДРЕСА_1 позивачу або іншим особам не передавалась, також не приймалось рішення про надання ОСОБА_3 у власність або у користування земельної ділянки по АДРЕСА_2 з метою здійснення реконструкції домоволодіння, а отже, має місце самовільне зайняття земельної ділянки. Протиправні дії позивача порушують не тільки публічний порядок, а й права територіальної громади м. Одеси. 
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 листопада 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.
 
У січні 2017 року правонаступником позивача ОСОБА_3 -    ОСОБА_4 подано заперечення на касаційну скаргу, згідно з якими він безпідставно визнаний судом правонаступником ОСОБА_3, оскільки він нічого не спадкував після смерті батька. Касаційна скарга Одеської міської ради не відповідає вимогам процесуального закону щодо форми і змісту. Інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84)                       5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Комітет Міністрів Ради Європи зазначив, що для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинство більш ефективно. Крім того, представник Одеської міської ради була присутня у судовому засідання суду першої інстанції та отримувала повістки про розгляд справи. 
 
Ухвалою від 29 березня 2017 року справу призначено до судового розгляду.
 
15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Відповідно до підпункту 4  пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. 
 
У лютому 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену справу передано до Верховного Суду. 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу. 
 
Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей 213, 214 ЦПК України 2004 року (у редакції станом на час ухвалення судових рішень у справі) щодо законності та обґрунтованості.
 
Судом установлено, що на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси   від 24 червня 2004 року ОСОБА_3 був власником домоволодіння АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті матері -           ОСОБА_7 На підставі свідоцтва від 10 червня 1976 року про право приватної власності, виданого житлово-комунальним відділом виконкому Київської районної ради депутатів трудящих м. Одеси, позивачу належало на праві власності домоволодіння АДРЕСА_2 З метою поліпшення умов проживання ним була проведена реконструкція домоволодіння АДРЕСА_2 а саме, було прибудовано жиле приміщення під літ. «А1» та нежиле приміщення під літ. «а1», додатково побудовано гараж під літ. «Г», навіс під літ. «В», сарай під літ. «Д», які зазначені у технічному паспорті на житловий будинок  АДРЕСА_2, виготовленому 25 грудня 2006 року.
 
Тобто позивачем було здійснено самочинне будівництво.
 
Згідно з висновком судової будівельно-технічної  експертизи від 03 травня                      2007 року № 093/2007 самовільно реконструйоване домоволодіння АДРЕСА_2 згідно з технічним паспортом на житловий будинок АДРЕСА_2, виготовленим 25 грудня 2006 року, відповідає санітарним, пожежним нормам та вимогам ДБН.
 
У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року                № 475/97‒ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
 
Згідно з частиною першою статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. 
 
Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. 
 
Аналіз норм ЦК України вказує на те, що право власності - це сукупність правових норм, які регулюють відносини, пов'язані з володінням, користуванням і розпорядженням власником належним йому майном на свій розсуд і в своїх інтересах, усунення третіх осіб від протиправного втручання у сферу його володіння цим майном, а також обов'язки власника не порушувати прав та законних інтересів інших осіб. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).
 
Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.
 
Ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на окремі об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту.
 
Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
 
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України об'єкт нерухомості відноситься до самочинного будівництва за наявності однієї з наведених умов: земельна ділянка не відведена для цієї мети; немає належного дозволу на будівництво; відсутній належним чином затверджений проект; під час будівництва допущені істотні порушення будівельних норм і правил.
 
Згідно із частиною другою цієї статті право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.
 
При цьому за положеннями частини четвертої цієї статті якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.
 
Особи, які вважають, що вимоги про визнання права власності на самочинне будівництво порушують їхні права, мають право заперечувати проти таких вимог, якщо вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК України), а також власник (користувач) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 та стаття 391 цього Кодексу).
 
Із контексту норм частин третьої та четвертої статті 376 ЦК України випливає, що частина третя цієї статті застосовується не лише до випадків порушення вимог законодавства щодо цільового призначення земель, а й до випадків, коли такого порушення немає, але особа здійснює будівництво на земельній ділянці, яка їй не належить.
 
Аналіз норми частини третьої статті 376 ЦК України дає підстави для висновку про те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки такій особі власником та користувачем, якщо такий є і не являється забудовником. Це єдина умова для визнання права власності на об'єкт нерухомості за такою особою.
 
Частина третя статті 376 ЦК України, на відміну від частини сьомої цієї статті, набуття права власності особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, не ставить у залежність від того, чи відповідають виконані роботи державним будівельним нормам і правилам і чи не порушують права третіх осіб та не суперечать суспільним інтересам.
 
Суди, встановивши, що самочинна забудова, здійснена на земельній ділянці, яка не була відведена для цієї мети цій особі, повинні з'ясувати: чи заперечує власник земельної ділянки проти визнання права власності на таку забудову за особою, що її здійснила; чи не порушує така забудова права на земельну ділянку інших осіб, а в разі зведення забудови на наданій земельній ділянці - чи не здійснено таку забудову з відхиленням від проекту або будівельних норм і правил, чиї права порушено такою забудовою.
 
Верховний Суд погоджується з доводами заявника про те, що самочинне будівництво, а саме: жиле приміщення під літ. «А1» та нежиле приміщення під       літ. «а1», гараж під літ. «Г», навіс під літ. «В», сарай під літ. «Д», які зазначені у технічному паспорті на житловий будинок АДРЕСА_2, здійснене на земельній ділянці, яка не була відведена для цієї мети та без належного дозволу чи належно затвердженого проекту.
 
Разом з тим з матеріалів справи убачається, що представник Одеської міської ради - ОСОБА_10 була присутня в судових засіданнях суду першої інстанції при розгляді позовної заяви ОСОБА_3, що підтверджується журналами судових засідань та розписками (т. 1 а. с. 41, 43, 45, 47).
 
Таким чином, суд погоджується з аргументованим висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для скасування рішення Київського районного суду                         м. Одеси від 07 червня 2007 року, тобто через дев'ять років після його ухвалення, оскільки представник Одеської міської ради знала про розгляд вказаного позову, а тому в даному випадку діє презумпція можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав у разі недоведення протилежного.
 
Крім того, суд звертає увагу на те, що копію заочного рішення Київського районного суду м. Одеси від 07 червня 2007 року було отримано Одеською міською радою 08 червня 2007 року за вхід. № 7860/1, про що свідчить супровідний лист суду, на якому стоїть печатка відповідача (т. 1 а. с. 56).
 
Статтею 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
 
На розширення цього положення Основного Закону в статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
 
Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.
 
Порушення пункту першого статті 6 Конвенції констатував Європейський суд з прав людини у справі «Устименко проти України», заява № 32053/13.
 
Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов'язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (п. 46 рішення).
 
Відповідно до сталої практики Європейського суду з прав людини вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (mutatis mutandis, рішення у справі «Олександр Шевченко проти України» (974_256) (Aleksandr Shevchenko v. Ukraine), заява N 8371/02, п. 27, рішення від 26 квітня 2007 року та «Трух проти України» (Trukh v. Ukraine) (ухвала), заява N 50966/99, від 14 жовтня 2003 року).
 
У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata (принцип юридичної визначеності), коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків (пункт 41 рішення у справі «Пономарьов проти України» (заява N 3236/03).
 
Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (заява N 3236/03).
 
Крім того, відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553\39 «Совтрансавто-Холдинг» проти України», а також згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342\95 «Брумареску проти Румунії» судом встановлено, що існує установча судова практика щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.
 
Отже, суд погоджується з висновками апеляційного суду про те, що апеляційна скарга Одеської міської ради подана на рішення Київського районного суду                               м. Одеси від 07 червня 2007 року є нічим іншим як спробою домагатися перегляду остаточного і обов'язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення.
 
Варто вказати і на те, що оскаржуване Одеською міською радою рішення було виконане та призвело до ряду таких наслідків.
 
30 липня 2007 року ОСОБА_3 уклав договори дарування, які посвідчені державним нотаріусом і зареєстровані в реєстрі нотаріальних дій за № 3-3320 і                  № 3-3322, зі своїми дітьми - сином ОСОБА_4 та донькою ОСОБА_5, яким подарував відповідно 65/100 та 35/100 частини домоволодіння з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_2 що розташовані на земельній ділянці площею 1545 кв. м (т. 1 а. с. 144-144 зворот). 
 
Рішенням Київського районного суду м. Одеса від 17 грудня 2007 року виділено ОСОБА_4 65/100 частини будинку АДРЕСА_2 та 35/100 частини цього ж будинку виділено в натурі ОСОБА_5 із визнанням права власності за кожним із них. Встановлено порядок користування земельною ділянкою, шляхом виділення  ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у користування по 748 кв. м  земельної ділянки (т. 1 а. с. 146-148).
 
Рішення суду першої інстанції від 17 грудня 2007 року набрало законної сили та зареєстровано в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 18 січня 2008 року (т. 1 а. с. 146-148) 
 
На підставі рішення Одеської міської ради від 09 квітня 2009 року № 4259-V            ОСОБА_5 отримала 30 жовтня 2009 року державний акт на земельну                    ділянку площею 0,0748 га по АДРЕСА_2 Акт зареєстрований у Книзі запису реєстрації державних актів на право власності на землю за                                                   № 0109950500928 (т. 1 а. с. 111,111 зворот).
 
10 грудня 2009 року на підставі рішення Одеської міської ради від 10 квітня                       2009 року  № 4376-V ОСОБА_4 виданий державний акт на право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_2 площею 0,0748 га. Акт зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 011050500100 (т. 1 а. с. 212,212 зворот). 
 
Таким чином, за життя ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1                            (а. с. 123), розпорядився своїм майном та у 2007 році подарував своїм дітям ОСОБА_4 і ОСОБА_5 відповідно 65/100 та 35/100 частини будинку                   АДРЕСА_2 за договорами дарування, а в 2009 році Одеська міська рада видала ОСОБА_4 та ОСОБА_5 державні акти на право власності на земельні ділянки, на яких розташовані належні їм частини домоволодіння АДРЕСА_2 
 
Отже, оскаржуване рішення суду першої інстанції є виконаним, таким, що вичерпало своє призначення фактом його виконання, яке призвело до ряду юридичних подій, у разі скасування яких буде порушено інший фундаментальний принцип - втручання у мирне володіння майном.
 
Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом апеляційної інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.
 
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.
 
Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника Одеської міської ради - Поповської Інни Петрівни залишити без задоволення.
 
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 07 червня 2007 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області  від 11 жовтня 2016 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                 В. А. Стрільчук
 
Судді:                                                                           С. О. Карпенко
 
                                                                                                           С.О. Погрібний
 
                                                                                     О.В. Ступак
                                                                                                           
                                                                                                                      Г. І.Усик