Постанова
Іменем України
26 червня 2018 року
м. Київ
справа №554/8957/16-ц
провадження № 61-22410св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:
головуючого - Висоцької В. С. (суддя - доповідач),
суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Фаловської І. М., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1,
представник позивача - ОСОБА_2,
відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті»,
представник відповідача - Горячев АртемВіталійович,
третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Семенова Ганна Володимирівна, 
третя особа - Солом'янський районний відділ державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у  м. Києві,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 10 січня 2017 року у складі судді Шевської О. І. та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 29 березня 2017 року у складі колегії суддів: Панченка О. О., Пікуля В. П., Прядкіної О. В.,        
ВСТАНОВИВ :
У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила: визнати виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Семенової Г. В. від 26 вересня 2016 року таким, що не підлягає виконанню. 
Позов мотивовано тим, що згідно виконавчого напису від 26 вересня                2016 року, проведено стягнення з позивача заборгованості у безспірному порядку на користь товариства з обмеженою відповідальністю ТОВ «Порше Мобіліті» (далі ТОВ «Порше Мобіліті») за рахунок предмета застави, а саме автомобіля VOLKSWAGEN. За рахунок коштів, отриманих від реалізації предмета застави, запропоновано задовольнити вимоги ТОВ «Порше Мобіліті» у розмірі 591 393,67 грн, а також відшкодування витрат, пов'язаних із вчиненням виконавчого напису на суму таких витрат. 
Позивач посилається на те, що в момент посвідчення виконавчого напису нотаріус не переконалася належним чином у безспірності розміру сум, що підлягають стягненню за написом та безспірності характеру правовідносин, що є підставою для визнання виконавчого написом таким, що не підлягає виконанню.
Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 10 січня 2017 року у складі судді Шевської О. І.  позов задоволено.
Визнано виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Семенової Г. В від 26 вересня 2016 року таким, що не підлягає виконанню.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що виконавчий напис вчинений з порушенням діючого законодавства, оскільки нотаріус при вчиненні напису не переконався належним чином у безспірності розміру сум, що підлягають стягненню, та того, що наявність таких розбіжностей свідчить про спірний характер заборгованості. Про спірність розрахунку свідчить і те, що заборгованість ОСОБА_1, як кредитора перед ТОВ «Порше Мобіліті» не визнавалась нею, а докази про отримання позивачем вимоги ТОВ «Порше Мобіліті» щодо дострокового повернення кредиту та сплати заборгованості за кредитним договором відсутні.
Ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 29 березня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін. 
Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що висновки місцевого суду зроблені на підставі повного, всебічного та об'єктивного дослідження наданих сторонами доказів, доводів та заперечень сторін, яким дана відповідна правова оцінка. При вчиненні виконавчого напису нотаріус не переконався належним чином у безспірності розміру сум, що підлягають стягненню, та того, що наявність таких розбіжностей свідчить про спірний характер заборгованості та є підставою для задоволення позову.
У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ТОВ «Порше Мобіліті», посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати ухвалені у справі рішення та відмовити у задоволенні позову. 
Касаційна скарга мотивована тим, що для вчинення оспорюваного виконавчого напису ТОВ «Порше Мобіліті» було надано всі необхідні документи, передбачені переліком, які підтверджують безспірність заборгованості, а нотаріусом, в свою чергу, було повністю дотримано відповідні вимоги. Та обставина, що вимога про дострокове повернення кредиту та сплати заборгованості частково виконана боржником, не впливає на вчинення виконавчого напису, оскільки боржник зобов'язаний повернути у повному обсязі суму кредиту, плату за кредит та штрафні санкції. Суми, зазначені у вимозі, не суперечать виконавчому напису, усі кошти, які оплачені після вимоги про дострокове повернення кредиту, враховані та розраховані відповідно до умов договору. 
Відповідач вважає, що висновки суду першої та апеляційної інстанції зроблені внаслідок порушення статті 87 Закону України «Про нотаріат», статті 27 Закону України «Про забезпечення вимогкредиторів та реєстрацію обтяжень», пункту 1.1. Глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерством юстиції України                         від 22 лютого 2012 року № 296/5, Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України           від 29 червня 1999 року № 1172.
Крім того, у касаційній скарзі відповідач посилається на те, що судами порушено норми процесуального права щодо оцінки доказів, зокрема, оцінки переліку наданих нотаріусу документів, які підтверджують безспірність заборгованості.
Інші учасники судового процесу не скористалися своїм правом на подання до суду відзиву на касаційну скаргу, заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 вересня 2017 року справу призначено до судового розгляду.
15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року
№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального 
кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».
Відповідно до підпункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення 
змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
10 травня 2018 року вказану цивільну справу передано до Верховного Суду.
За змістом частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Судом установлено, що 09 жовтня 2012 року між ОСОБА_1 та                ТОВ «Порше Мобіліті» укладено кредитний договір, в забезпечення виконання умов якого сторонами 01 листопада 2011 року укладено договір застави транспортного засобу, предметом якого виступив автомобіль VOLKSWAGENA 308.51, 2012 року виробництва, державний номер НОМЕР_1.
Вказаний автомобіль належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 27 вересня 2012 року, укладеного між нею та ТОВ «Автодім Полтава».
З червня 2016 року ОСОБА_1 сплачувала щомісячні платежі з порушенням строків сплати, передбачених графіком погашення кредиту.
16 серпня 2016 року відповідачем направлено позивачу вимогу (повідомлення) щодо дострокового повернення кредиту та сплати заборгованості на адресу, зазначену в кредитному договорі.
Вказану вимогу ОСОБА_1 не отримала, оскільки зареєстрована та фактично проживає за іншою адресою.
26 вересня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Семеновою Г. В. вчинено виконавчий напис, відповідно до якого проведено стягнення заборгованості у безспірному порядку із ОСОБА_1 на користь ТОВ «Порше Мобіліті» за рахунок предмета застави зазначеного вище автомобіля VOLKSWAGEN A308.51.
За рахунок коштів, отриманих від реалізації предмета застави, запропоновано задовольнити вимоги ТОВ «Порше Мобіліті» за несплачені чергові платежі, штрафні санкції за період з 09 жовтня 2012 року по 16 серпня 2016 року, сума поточної заборгованості станом на 16 серпня 2016 року складається з: несплачені чергові платежі (прострочені відсотки та прострочена сума основного боргу) 55 380,97 грн; штрафні санкції за вимоги щодо сплати 1973,61 грн; сума кредиту до повернення 441 423,84 грн; штраф в розмірі 20% від суми кредиту 92 615,25 грн.
Сума до стягнення 591 393,67 грн, а також відшкодування витрат заставодержателя, пов'язаних із вчиненням виконавчого напису на суму таких витрат.
За змістом статті 20 Закону України «Про заставу» встановлено, що звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачено законом або договором застави.
У частині першій статті 23 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» (далі - Закон № 1255-IV) у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, передбачено, що відповідно до забезпечувального обтяження обтяжувач має право в разі порушення боржником забезпеченого обтяженням зобов'язання або договору, на підставі якого виникло забезпечувальне обтяження, одержати задоволення своєї вимоги за рахунок предмета обтяження в черговості згідно із встановленим пріоритетом.
Статтею 26 Закону № 1255-IV визначено позасудові способи звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, серед яких і реалізація заставленого майна на підставі виконавчого напису нотаріуса.
Згідно із частиною першою статті 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість.
Отже, можливість звернення стягнення на предмет застави передбачена як загальним Законом України «Про нотаріат», так і спеціальним - Законом                 № 1255-IV.
При цьому частинами першою, третьою статті 24 Закону № 1255-IV установлено порядок звернення стягнення на предмет застави. Зокрема, звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом. 
Обтяжувач, який ініціює звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зобов'язаний до початку процедури звернення стягнення зареєструвати в Реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет застави.
Така вимога узгоджується з частиною першою статті 27 Закону № 1255-IV, згідно з якою обтяжувач, який має намір звернути стягнення на предмет забезпечувального обтяження в позасудовому порядку, зобов'язаний  надіслати боржнику та іншим обтяжувачам, на користь яких встановлено зареєстроване обтяження, письмове повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов'язання. Повідомлення надсилається одночасно з реєстрацією в Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження.
Тобто, законодавець визначив, що для звернення стягнення на предмет застави необхідно письмово повідомити боржника та зареєструвати в Реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження.
Вказані вимоги є імперативними і не виконуються на розсуд стягувача.
Ухилення від надіслання боржнику повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов'язання, реєстрації в Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, а також недотримання 30-денного строку з моменту реєстрації в Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження вважаються порушеннями, які унеможливлюють вчинення нотаріусом виконавчого напису про звернення стягнення на предмет застави.
Процедуру вчинення виконавчого напису врегульовано у Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженому наказом                   Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі -               Порядок № 296/5). Для вчинення виконавчого напису стягувачем                             або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява                              (підпункт 2.1 пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку № 296/5), а нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем, передбачені Переліком № 1172, та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року (стаття 88 Закону України «Про нотаріат», підпункти 3.1, 3.2 пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку № 296/5).
Підпунктом 3.5 пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку № 296/5 передбачено, що при вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку № 1172, а якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус має право витребувати їх у стягувача, а якщо для вчинення виконавчого напису, крім документа, що встановлює заборгованість, необхідно подати й інші документи, зазначені в цьому Переліку, то вони до виконавчого напису не приєднуються, а залишаються у матеріалах нотаріальної справи (підпункт 2.2 пункту 2 та підпункт 3.6 пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку № 296/5).
Відсутність у Законі України «Про нотаріат» та в Порядку № 296/5 вимоги до нотаріуса провести перевірку дотримання стягувачем норм спеціального Закону № 1255-IV щодо реєстрації в Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження та спливу тридцятиденного строку з моменту реєстрації не свідчить про можливість невиконання нотаріусом цих вимог, оскільки в разі розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовими актами перевага надається спеціальному, якщо його скасовано виданим пізніше загальним актом.
Тобто, в цьому випадку необхідно дотримуватися вимог Закону № 1255-IV. Встановлення нотаріусом на стадії відкриття нотаріального провадження, що заява стягувача не містить такої інформації або стягувач не надав необхідних документів, що підтверджують зазначені обставини, перешкоджає вчиненню нотаріусом виконавчого напису.
Суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком                  № 1172. Для правильного застосування положень статей 87, 88                        Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість узагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.
Законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлює суд відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів.
Сам по собі факт подання стягувачем відповідних документів нотаріусу не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого (постанова Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 6-887цс17).
Під час розгляду справ такої категорії суд перевіряє право стягувача на вчинення вказаної дії, повноваження щодо вчинення нотаріальних дій нотаріуса та встановлює той факт, чи дійсно розмір заборгованості, що підлягає стягненню, у тому числі розмір процентів, неустойки (штрафу, пені), якщо такі належать до стягнення, відповідає сумі, вказаній у виконавчому документі, та залежно від встановленого ухвалює рішення про відмову чи задоволення позову.
У справі, яка переглядається суди установили, що розрахунок, який надано нотаріусу здійснено станом на 16 серпня 2016 року (день направлення вимоги боржнику), що безпосередньо відображено у виконавчому написі (розрахунок здійснено за період з 09 жовтня 2012 року по 16 серпня 2016 року), при цьому, заперечуючи проти позову, представник ТОВ «Порше Мобіліті» посилався на те, що розрахунок, наданий нотаріусу, був проведений станом на день вчинення виконавчого напису 26 вересня 2016 року. При розрахунку заборгованості, вказаної у вимозі, було взято курс 25,170 грн за 1 долар США, а при розрахунку, зазначеному у виконавчому написі нотаріуса курс значиться - 26,0 грн за 1 долар США. З розрахунку не вбачається, з якої саме суми кредиту вираховувалась сума 20 % штрафу. 
Судами також встановлено, що після 16 серпня 2016 року, зокрема в період з 25 серпня 2016 року по 11 жовтня 2016 року, позивачем здійснено виплати на загальну суму 48 500 грн. Платежі 31 серпня 2016 року та 26 вересня 
2016 року не були враховані у вимозі, але враховані при розрахунку для виконавчого напису. Платежі, здійснені після 26 вересня 2016 року не враховано взагалі.
Сума заборгованості, вказана у вимозі щодо дострокового повернення кредиту, є відмінною, ніж та, що вказана у виконавчому написі.
Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, встановив наведені обставини та правильно застосував норми матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, оскільки при вчиненні виконавчого напису нотаріус не встановив належним чином безспірності розміру сум, що підлягають стягненню за написом, та не врахував, що наявність зазначених вище розбіжностей свідчить про спірний характер заборгованості. Крім того, заборгованість ОСОБА_1, як кредитора перед ТОВ «Порше Мобіліті», не визнавалась, а докази про отримання позивачем вимоги ТОВ «Порше Мобіліті» щодо дострокового повернення кредиту та сплати заборгованості за кредитним договором відсутні.
Висновки судів першої та апеляційної інстанцій відповідають обставинам справи, встановленим відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються із нормами матеріального права, які судами застосовані правильно.
Доводи, викладені у касаційній скарзі, висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, фактично зводяться до необхідності переоцінки наявних у справі доказів.
Аргументи касаційної скарги є аналогічними доводам апеляційної скарги 
ТОВ «Порше Мобіліті», які належним чином перевірені під час апеляційного розгляду справи та висновки щодо яких обґрунтовано викладено в мотивувальній частині постановленої апеляційним судом ухвали.  
Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах, які безпосередньо стосуються правильності застосування місцевим та апеляційним судом норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв'язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до переоцінки доказів та встановлення обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Згідно статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Враховуючи наведене, колегія суддів на підставі статті 410 ЦПК України залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін. 
Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ :
Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» залишити без задоволення.
Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 10 січня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 29 березня 2017 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                          В. С. Висоцька
 
Судді                                                                                                      А. О. Лесько
                                        
                                                                                                        С. Ю. Мартєв                                                                                                          
 
                                                                                                       В.В. Пророк
                                                                                                            
                                                                                                            І. М. Фаловська