Постанова                                                      
Іменем України                                             
 
23 травня 2018 року
м. Київ
 
справа № 623/3836/15-ц
 
провадження № 61-5511св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Хопти С. Ф.,
суддів:  Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,    
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4,
відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області у складі судді Зеленського В. Г. від 30 березня 2016 року та рішення Апеляційного суду Харківської області у складі колегії суддів: Колтунової А. І., Гальянової І. Г., Черкасова В. В., від 01 червня 2016 року,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У серпні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до  закритого акціонерного товариства «Гарант» (далі - ЗАТ «Гарант»),      ОСОБА_5 про поновлення строку для звернення до суду, визнання договору купівлі-продажу частково недійсним, переведення прав та обов'язків покупця, визнання права власності. 
 
Позовна заява мотивована тим, що в січні 1999 року ОСОБА_5 запропонувала їй придбати приміщення магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1», що розташоване за адресою: АДРЕСА_1, для подальшого сумісного використання в якості кафе, обумовивши при цьому умови оформлення вказаного магазину в рівних частках на ОСОБА_7 - матір ОСОБА_5 та на ОСОБА_4 Вартість магазину становила                58 000 грн, які було передано ОСОБА_5, на підтвердження чого останньою було надано розписку, відповідно до якої нею отримано в борг у ОСОБА_8 9 700 дол. США з метою оформлення магазину та у ОСОБА_9 6 000 дол. США з метою відкриття магазину.
01 березня 1999 року між ЗАТ «Гарант» та ОСОБА_7, ОСОБА_4 був укладений договір купівлі-продажу, згідно з умовами якого           ОСОБА_7 та ОСОБА_4 придбали приміщення магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1» в наступних частках: ОСОБА_7 - 2/3 частки,            ОСОБА_4 - 1/3 частки.
Позивач вказувала, що організацією оформлення вказаного договору купівлі-продажу займалася ОСОБА_5, яка використовуючи дружні стосунки з сім'єю позивача, зловживаючи їх довірою, в порушення попередньої домовленості, шляхом надання нотаріусу недостовірних даних щодо домовленості між покупцями, оформила на ОСОБА_7 2/3 частки магазину.
Позивач зазначала, що позичені грошові кошти у розмірі 15 700 дол. США ОСОБА_5 повертати відмовилась.
Постановою Ізюмської міжрайонної прокуратури від 12 квітня 2013 року встановлено, що ОСОБА_7 отримала від доньки ОСОБА_5 кошти за умови виконання зобов'язань, які в подальшому не виконала, оскільки не мала на це наміру, а переслідувала лише мету заволодіти майном потерпілих, у зв'язку з чим в її діях вбачається склад кримінального правопорушення - шахрайство. Кримінальне провадження відносно ОСОБА_7 закрито у зв'язку з її смертю.
Вироком Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 16 січня 2015 року ОСОБА_5 визнано винною у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 190 КК України, призначено покарання у вигляді штрафу у розмірі 1 700 грн, стягнуто з ОСОБА_5 на користь            ОСОБА_9 5 000 грн у відшкодування моральної шкоди.
Після смерті ОСОБА_7 спадщину прийняла ОСОБА_5 шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном до якого входить         2/3 частки вищевказаного магазину, яку вона, станом на час розгляду справи, продовжує протиправно використовувати та отримувати орендну плату.
З урахуванням викладеного, ОСОБА_4 просила поновити строк позовної давності, визнати договір купівлі-продажу в частині купівлі ОСОБА_7 2/3 часток магазину недійсним, перевести на неї права покупця за договором купівлі-продажу 2/3 часток магазину та визнати за нею право власності на 2/3 частки магазину.
 
Ухвалою Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 23 грудня 2015 року залучено в якості співвідповідача ОСОБА_6                      
 
Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області                      від 30 березня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.
Визнано договір купівлі-продажу нежилого приміщення магазину, укладеного між ЗАТ «Гарант» та ОСОБА_4, ОСОБА_7, в           2/3 частках, недійсним.
Правові документи на будівлю на ім'я ОСОБА_7 на 2/3 частки будівлі визнано такими, що втратили силу.
Визнано за ОСОБА_4 право власності на  2/3 частки будівлі, розташованої по АДРЕСА_1.
 
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_5 незаконно заволоділа майном позивача в розмірі        38 666,60 грн, що встановлено вироком Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 16 січня 2015 року, який набрав законної сили, та яким останню засуджено за частиною другою статті 190 КК України, у  зв'язку з чим, при укладенні договору купівлі-продажу 2/3 часток магазину ОСОБА_7 навмисно ввела ОСОБА_4 в оману щодо обставин, які мають істотне значення, що відповідно до частини першої статті 230 ЦК України є правовою підставою для визнання цієї угоди недійсною. Зважаючи на те, що магазин був придбаний за грошові кошти             ОСОБА_4, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання за нею права власності на цю частину будівлі.
 
Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 01 червня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено частково, рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення.
Позов ОСОБА_4 задоволено частково.
Визнано поважними причини пропуску строку позовної давності та поновлено ОСОБА_4 строк позовної давності для захисту порушених прав про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу.
Визнано договір купівлі-продажу магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1», що розташований за адресою: АДРЕСА_1, укладений            01 березня 1999 року між ЗАТ «Гарант» та ОСОБА_7,               ОСОБА_4, частково недійсним у частині покупця ОСОБА_7, яка придбала 2/3 частки цього нежитлового приміщення.
Анульовано державну реєстрацію 2/3 часток цього нежитлового приміщення, а саме магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1», що розташований за адресою: АДРЕСА_1, здійснену на ім'я         ОСОБА_7 У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи частково позовні вимоги, суд апеляційної інстанції виходив із того, що при укладенні договору купівлі-продажу нежилого приміщення в спільну часткову власність покупців ОСОБА_4 та ОСОБА_7 було придбано нерухоме майно за кошти ОСОБА_4 та ОСОБА_8, що підтверджується вироком Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 16 січня 2015 року, яким встановлено злочинний намір       ОСОБА_5 на заволодіння грошовими коштами в сумі 38 666,60 грн, які належали родині ОСОБА_8 та були внесені ОСОБА_5 під час укладення договору купівлі-продажу на ім'я ОСОБА_7
Оскільки дії ОСОБА_5 та померлої ОСОБА_7 визнані постановою прокуратури та вироком суду як шахрайські, волевиявлення ОСОБА_7 було направлено не на придбання спірного майна, а на навмисне введення ОСОБА_8 та ОСОБА_9 в оману з метою заволодіння незаконним шляхом 2/3 частками нежитлового приміщення, суд апеляційної інстанції, керуючись частиною першою статті 57 ЦК Української РСР, дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання договору купівлі-продажу недійсним в частині покупця ОСОБА_7
 
Поновлюючи позивачу строк звернення до суду з цим позовом, суд апеляційної інстанції, керуючись статтями 71, 75, 80 ЦК Української РСР, виходив із того, що з 2002 року по 31 березня 2015 року в судах першої та апеляційної інстанції розглядалася кримінальна справа за обвинуваченням ОСОБА_5 у скоєнні злочину, передбаченого частиною другою статті 190 КК України, та в органах прокуратури до 12 квітня 2013 року кримінальна справа за обвинуваченням ОСОБА_7 за цією нормою закону. Оскільки встановлення складу злочину в діях цих осіб є правовою підставою для визнання договору купівлі-продажу частково недійсним в частині покупця, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що вказані обставини є поважними причинами для захисту порушеного права ОСОБА_4 в частині визнання частково недійсним договору купівлі-продажу нежилого приміщення від 01 березня 1999 року.
 
Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 01 червня 2016 року рішення суду першої інстанції в частині позову ОСОБА_4 до                ЗАТ «Гарант» скасовано та закрито провадження у цій частині позовних вимог, оскільки ЗАТ «Гарант» ліквідовано за рішенням засновників та 25 серпня 2004 року виключено з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
 
У червні 2016 року ОСОБА_5 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у позові.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції безпідставно поновив позивачу строк звернення до суду, не врахувавши, що позивач мала можливість звернутися до суду за захистом своїх прав в межах строку позовної давності.
Висновки апеляційного суду ґрунтуються на вироці Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 16 січня 2015 року та постанові  Ізюмської міжрайонної прокуратури Харківської області від 12 квітня        2013 року, проте ними не встановлено факту обману під час вчинення договору купівлі-продажу.
При цьому позивачем не доведено факт домовленості щодо спільного придбання будівлі магазину в рівних частках. 
Висновки суду щодо купівлі спірного приміщення за грошові кошти ОСОБА_4 є необґрунтованими, та такими, що спростовуються вироком та іншими письмовими доказами.
Визнаючи недійсним договір купівлі-продажу в частині покупця, суд апеляційної інстанції не врахував вимоги частини першої статті 41 ЦК Української РСР та статті 60 ЦК Української РСР, які були чинними на час укладення оспорюваного правочину, зокрема, що недійсні частини угоди не тягнуть за собою недійсність інших її частин.
 
Рішення апеляційного суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог не оскаржується, тому судом касаційної інстанції не переглядається.             
 
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
 
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Справа передана до Верховного Суду.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Касаційна скарга не підлягає задоволенню.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване  рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Судами установлено, що 01 березня 1999 року між ЗАТ «Гарант» та ОСОБА_7, ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу нежилого приміщення, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 260,7 кв. м, згідно з умовами якого ОСОБА_7 придбала 2/3 частки зазначеного приміщення, ОСОБА_4 - 1/3 частку.
 
Вироком Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 16 січня 2015 року ОСОБА_5 визнано винною у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 190 КК України, призначено покарання у вигляді штрафу у розмірі 1 700 грн, стягнуто з ОСОБА_5 на користь           ОСОБА_9 5 000 грн у відшкодування моральної шкоди.
 
Зазначений вирок ухвалою Апеляційного суду Харківської області                   від 31 березня 2015 року змінено в частині призначеного ОСОБА_5 покарання, в іншій частині - залишено без змін.
 
Вироком встановлено, що ОСОБА_5 незаконно, зловживаючи довірою ОСОБА_8 та ОСОБА_9, у порушення попередньої домовленості, за допомогою своєю матері ОСОБА_7, шляхом надання нотаріусу недостовірних даних щодо домовленості між покупцями, отримала 2/3 частини приміщення магазина «ІНФОРМАЦІЯ_1», вартістю                38 666,60 грн, оформлену на ОСОБА_7 Таким чином ОСОБА_5  заволоділа майном родини ОСОБА_8, чим заподіяла їм значну майнову шкоду на суму 38 666,60 грн
 
Постановою Ізюмської міжрайонної прокуратури Харківської області            від 12 квітня 2013 року, яка набрала законної сили, кримінальне провадження у справі відносно ОСОБА_7 закрито у зв'язку з її смертю (ІНФОРМАЦІЯ_2). 
 
Вказаною постановою встановлено, що ОСОБА_7, маючи злочинний намір, направлений на заволодіння майном родини ОСОБА_8, та переслідуючи злочинну мету - наживу, за попередньою змовою та разом з ОСОБА_5, за ініціативи останньої, скоїла шахрайство. Так, ОСОБА_5 в січні 1999 року, використовуючи дружні відносини з ОСОБА_8 та ОСОБА_9, зловживаючи їх довірою, запропонувала їм, за їх гроші, придбати приміщення магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1», що розташований за адресою: АДРЕСА_1, з метою подальшого сумісного використання в якості кафе, обумовивши при цьому умови оформлення цього магазину в рівних частках, які буде оформлено на ім'я матері ОСОБА_5 - ОСОБА_7 та на ім'я доньки подружжя ОСОБА_8 - ОСОБА_4, з умовою подальшого сумісного використання та виплатою ОСОБА_7 боргу, з майбутнього прибутку від експлуатації кафе, подружжю ОСОБА_8. Після чого, ОСОБА_5, перебуваючи вдома у подружжя ОСОБА_8, за адресою: АДРЕСА_2, отримала від них грошові кошти в сумі 58 000 грн з метою укладення з ЗАТ «Гарант» договору купівлі-продажу нежитлового приміщення в рівних долях. 
Реалізуючи свій злочинний намір, направлений на заволодіння майном подружжя ОСОБА_8, ОСОБА_5, з отриманої грошової суми в розмірі          58 000 грн, від імені ОСОБА_4 внесла в касу ЗАТ «Гарант» грошову суму в розмірі 19 800 грн, а грошові кошти в сумі 38 200 грн було внесено ОСОБА_7 на своє ім'я. Отже, грошові кошти було внесено не в рівних долях, як було обумовлено раніше. Після чого, ОСОБА_5, завершуючи реалізацію свого злочинного наміру, направленого на заволодіння майном подружжя ОСОБА_8, 01 березня 1999 року оформила договір купівлі-продажу нежилого приміщення в порушення попередньої домовленості, наступним чином: 2/3 частки приміщення магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1», вартістю     38 666,60 грн, на ім'я ОСОБА_7, та лише 1/3 частку - на ім'я          ОСОБА_4, чим заподіяла родині ОСОБА_8 значну майнову шкоду в розмірі 38 666,60 грн. 
 
Також установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_7, після смерті якої відкрилась спадщина. Доньки спадкодавця - ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які є спадкоємицями першої черги, звернулися з заявами про прийняття спадщини та прийняли спадщину у рівних частках.
 
У справі, яка переглядається, предметом оскарження є рішення суду апеляційної інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_4
 
Відповідно до частини першої статті 57 ЦК Української РСР (чинного на момент укладення договору купівлі-продажу) угода, укладена внаслідок обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною, а також угода, яку громадянин був змушений укласти на вкрай невигідних для себе умовах внаслідок збігу тяжких обставин, може бути визнана недійсною за позовом потерпілого або за позовом державної чи громадської організації.
 
Згідно з пунктом 12 постанови Пленуму Верховного Суду України                   від  28 квітня 1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (зі змінами, внесеними згідно з постановами Пленуму Верховного Суду України від 25 грудня 1992 року № 13, від 04 червня        1993 року № 3 та від 25 травня 1998 року № 15) при  вирішенні  позовів  про  визнання угоди недійсною на підставі статті 57 ЦК Української РСР суди повинні мати на увазі, що такі вимоги можуть бути задоволені при доведеності фактів обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з  другою стороною або збігу тяжких для сторони обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням сторони укласти угоду на вкрай невигідних для неї умовах.
Під обманом у таких випадках слід розуміти умисне введення в оману   учасника угоди шляхом повідомлення відомостей, що не відповідають  дійсності, або замовчування обставин, що мають істотне значення для угоди, що укладається.
 
Установивши, що вищевказаними вироком було встановлено, що         ОСОБА_5 незаконно заволоділа грошовими коштами родини ОСОБА_8, шляхом зловживання їхньою довірою при укладенні оспорюваного договору, а постановою встановлено шахрайській дії ОСОБА_7 при укладенні оспорюваного договору, спрямовані на введення в оману ОСОБА_8 з метою заволодіння незаконним шляхом 2/3 частки спірного приміщення, суд апеляційної інстанції, керуючись частиною першою статті 57 ЦК Української РСР, дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для визнання договору купівлі-продажу недійсним в частині покупця ОСОБА_7 
 
Безпідставними є доводи касаційної скарги про недоведеність факту обману під час вчинення договору купівлі-продажу, оскільки вказані обставини встановлені вироком Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 16 січня 2015 року та постановою Ізюмської міжрайонної прокуратури Харківської області від 12 квітня 2013 року, та не підлягають доказуванню в силу вимог частини четвертої статті 61 ЦПК України 2004 року.
 
Відповідно до частини четвертої статті 61 ЦПК України 2004 року вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.
 
Так, при розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, відносно якої є вирок суду або постанова суду, що набрали законної сили, дві обставини цього вироку або постанови обов'язкові для суду: чи мали місце ці дії і чи вчинені вони даною особою. Ці обставини належать до преюдиційних, тобто вирішених. Сторона, що обґрунтовує свої вимоги цими обставинами, звільняється від обов'язку їх доводити. Зазначені обставини мають преюдиційне значення незалежно від того, чи містяться вони у обвинувальному, чи у виправдувальному вироку, тому що винесення виправдувального вироку свідчить про відсутність у діях особи складу злочину, але ці дії можуть мати протиправний характер з погляду цивільного права. Преюдиційне значення вироку та постанови для суду, що розглядає цивільну справу, суворо обмежене зазначеними у частині четвертій статті 61 ЦПК України 2004 року двома групами фактів і не підлягає розширювальному розумінню і застосуванню.
 
Також безпідставними є доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції безпідставно поновив позивачу строк звернення до суду.
 
Так, відповідно до статей 71, 75 ЦК Української РСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Позовна давність застосовується судом, незалежно від заяви сторін. 
 
Згідно зі статтею 80 ЦК Української РСР закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо  суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові.
 
Поновлюючи позивачу строк звернення до суду з цим позовом, суд апеляційної інстанції, правильно виходив із того, що з 2002 року по                 31 березня 2015 року в судах першої та апеляційної інстанції розглядалася кримінальна справа за обвинуваченням ОСОБА_5 у скоєнні злочину, передбаченого частиною другою статті 190 КК України, та в органах прокуратури до 12 квітня 2013 року кримінальна справа за обвинуваченням ОСОБА_7 за цією нормою закону. 
 
Оскільки встановлення складу злочину в діях ОСОБА_5 та             ОСОБА_7 є правовою підставою для визнання договору купівлі-продажу частково недійсним в частині покупця, а слідство у цих справах тривало з 2002 року по 2015 рік, суд апеляційної інстанції, керуючись статтями 71, 75, 80 ЦК Української РСР, дійшов правильного висновку про те, що вказані обставини є поважними причинами пропуску позивачем строку позовної давності, що є підставою для його поновлення.
 
Можливість визнання недійсною частини угоди передбачена статтею 60 ЦК Української РСР, тому доводи касаційної скарги щодо незаконності судових рішень про визнання недійсним договору купівлі-продажу в частині покупця, є безпідставними.
 
Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновком суду апеляційної інстанцій стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог вищезгаданої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
 
При цьому суд апеляційної інстанції правильно скасував рішення суду першої інстанції як таке, що ухвалено з порушенням норм процесуального права і неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому рішення суду першої інстанції не підлягає перегляду у касаційному порядку, оскільки скасовано судом апеляційної інстанції.
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення апеляційного суду - без змін.
 
Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.
 
Рішення Апеляційного суду Харківської області від 01 червня 2016 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий | С. Ф. Хопта
Судді: | О. В. Білоконь     Б. І. Гулько     Є. В. Синельников      Ю. В. Черняк