Постанова
Іменем України 
 
15 травня 2018 року
м. Київ
Справа № 415/4432/13-к
Провадження № 51-771км18
Верховний Суд колегією Першої судової палати 
Касаційного кримінального судуу складі:

головуючого                                            ОСОБА_1 ,
суддів                                                      ОСОБА_2 ,     ОСОБА_3 , 
за участю:                                          
секретаря                                                ОСОБА_4 , 
прокурора                                                 ОСОБА_5 ,                     
засудженого                                             ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),
захисника                                                 ОСОБА_7  (в режимі відеоконференції),

розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12013030240000700, за обвинуваченням 
ОСОБА_6 ,   ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця  АДРЕСА_1 , раніше не судимого, 
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 189, ч. 1 ст. 353, ч. 2 ст. 187, ч. 4 ст. 187 КК України, 
за касаційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_6 на вирок Рубіжанського міського суду Луганської області від 22 червня 2016  року та ухвалу Апеляційного суду Луганської області від 20 грудня 2016 року.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Рубіжанського міського суду Луганської області від 22 червня 2016 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 189 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, за ч. 1 ст. 353 КК України до покарання у виді арешту на строк 6 місяців; за ч. 2 ст. 187 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років з конфіскацією 1/2 частини всього майна, яке є його власністю, за ч. 4 ст. 187 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років 10 місяців з конфіскацією 1/2 частини всього майна, яке є його власністю. На підставі ст. 70 КК за сукупністю злочинів остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років 10 місяців з конфіскацією 1/2 частини всього майна, яке є його власністю.
Цим же вироком засуджено ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , судові рішення щодо яких у касаційному порядку не оскаржено. 
Постановлено стягнути зі  ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у рівних долях на користь ОСОБА_11 3 416,61 грн на відшкодування матеріальної шкоди та 15 000 грн моральної шкоди; зі ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , та ОСОБА_10 на користь ОСОБА_12 5 000 грн моральної шкоди.  
Ухвалою Апеляційного суду Луганської області від 20 грудня 2016 року вирок залишено без зміни. 
 
ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він на початку березня 2013 року у м. Лисичанську за попередньою змовою з ОСОБА_8 , з метою незаконного заволодіння чужим майном шляхом вимагання, представився неповнолітньому ОСОБА_13 співробітником СБУ, тобто самовільно привласнив владні повноваження, після чого, погрожуючи потерпілому обмеженням його прав та законних інтересів, а саме розповсюдженням відомостей про те, що потерпілий займається збутом наркотичних засобів, незаконно заволодів грошима ОСОБА_13 у сумі 950 грн. 
Також ОСОБА_6 на початку березня 2013 року у м. Лисичанську за попередньою змовою з ОСОБА_8 та ОСОБА_10 , реалізовуючи спільний злочинний умисел, направлений на незаконне заволодіння чужим майном шляхом вимагання, погрожуючи потерпілому ОСОБА_12 насильством та спричинивши останньому легкі тілесні ушкодження, примусили ОСОБА_12 написати розписку про неіснуючий борг перед ОСОБА_10 на суму 3 000 грн.
21 березня 2013 року ОСОБА_6 за попередньою змовою із ОСОБА_10 та ОСОБА_9 у м. Рубіжному, за обставин, зазначених у вироку, вчинили розбійний напад на ОСОБА_14 , спричинили їй тяжкі тілесні ушкодження, завдавши удар дерев`яною битою по голові, від чого остання втратила свідомість, та заволоділи її майном загальною вартістю 245 грн.
Крім того, 24 березня, 30 березня та 31 березня 2013 року, за обставин, зазначених у вироку, ОСОБА_6 за попередньою змовою з ОСОБА_8 , ОСОБА_10 та  ОСОБА_9 у містах Луганську та Лисичанську вчинили розбійні напади на ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_11 , спричинили їм відповідно легкі тілесні ушкодження з короткочасним розладом здоров`я, тілесні ушкодження середньої тяжкості, та заволоділи їх майном вартістю відповідно 530 грн, 180 грн та 2 520 грн.
 
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 , посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, просить у зв`язку з неправильним застосування судом закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого змінити судові рішення щодо  ОСОБА_6 , виправдати його за обвинуваченням у вчиненні злочинів за ч. 2 ст. 187 та ч. 4 ст. 187 КК України та призначити йому покарання відповідно до доведеності його вини та його особи. Винуватість   ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 189 та ч. 1 ст. 353КК України не оскаржує. 
 
На обґрунтування своїх доводів зазначає, що:
- висновки суду щодо винуватості   ОСОБА_6 у вчиненні розбійних нападів не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду, та за наявності суперечливих доказів у вироку не зазначено, чому суд узяв до уваги одні докази та відкинув інші; 
- ОСОБА_6 у судовому засіданні давав послідовні показання про те, що не брав участь у вчиненні розбійних нападів як співучасник, а надавав ОСОБА_10 та ОСОБА_9 послуги як водій таксі, не будучи обізнаним про мету їх поїздок у АДРЕСА_1 ; 
- у вироку не надано аналізу чи доказів ролі   ОСОБА_6 як співучасника розбійних нападів;
- системність і частота скоєння аналогічних злочинів та узгодженість дій обвинувачених, на які посилається суд, самі по собі не доводять винуватості ОСОБА_6 за відсутності інших доказів; 
- судом не виконано вказівки Апеляційного суду Луганської області, який своєю ухвалою від 11 червня 2015 року скасував попередній вирок Лисичанського міського суду Луганської області від 14 квітня 2014 року за недоведеністю у вчиненні розбійних нападів ОСОБА_6 та ОСОБА_8 .
 
Позиції інших учасників судового провадження
У судовому засіданні захисник    ОСОБА_7 та засуджений  ОСОБА_6 підтримали касаційну скаргу.
Прокурор ОСОБА_5 вважала судові рішення законними та обґрунтованими й просила залишити їх без зміни.
 
Мотиви Суду
Відповідно до ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Зі змісту касаційної скарги захисника вбачається, що останнім фактично порушується питання про перевірку судових рішень у касаційному порядку у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Проте, зазначена обставина відповідно до вимог ст. 438 КПК України не може бути підставою для скасування або зміни судових рішень у касаційному порядку. Тому, враховуючи зазначене, а також те, що суд касаційної інстанції є судом права, а не факту, Суд позбавлений можливості вирішувати питання щодо невідповідності висновків суду щодо ОСОБА_6 фактичним обставинам кримінального провадження.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні за попередньою змовою групою осіб розбійних нападів на потерпілих, у тому числі із заподіянням тяжких тілесних ушкоджень, ґрунтується на сукупності доказів, здобутих і відкритих відповідно до вимог закону та ретельно досліджених судом.
При ухваленні вироку судом першої інстанції було враховано те, що винуватість ОСОБА_6 , у тому числі, підтверджується показаннями засудженого у цьому ж провадженні ОСОБА_9 , який протягом досудового розслідування та судового розгляду давав чіткі та послідовні пояснення щодо обставин вчинених ним та його співучасниками злочинів, викриваючи ОСОБА_6 і ОСОБА_8 та роль кожного з обвинувачених. Також ОСОБА_9 вказував місця, де саме було вчинено розбійні напади та викинуто викрадене майно, яке було вилучено і впізнано потерпілими. Його показання узгоджуються з іншими доказами, зокрема, показаннями потерпілих, протоколами огляду місць подій, предметів, слідчих експериментів. Даних про те, що ОСОБА_9 бажав обмовити ОСОБА_6 , а також підстав ставити показання ОСОБА_9 під сумнів не встановлено.
Судом першої інстанції в тому числі було враховано показання ОСОБА_9 по епізоду 11 про те, що коли він був в автомобілі з ОСОБА_10 , ОСОБА_6 та   ОСОБА_8 , то останній сказав, що йому потрібні гроші і діяти будуть за звичайною схемою.
Про обґрунтованість висновків суду першої та апеляційної інстанцій щодо винуватості ОСОБА_6 у вчиненні зазначених злочинів свідчить і його поведінка після вчинення останнього злочину. Так, у судовому засіданні він пояснював, що ОСОБА_10 та ОСОБА_9 на ходу заскочили в його автомобіль, за ними біг хлопець, який побачив номери їх автомобіля й почав дзвонити з мобільного телефону. Відразу ж після злочину він відвіз та висадив ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , а сам з ОСОБА_8 поїхав у м. Рубіжне, де залишив автомобіль, хоча мав повернути його власнику – ОСОБА_17 , після чого вночі поїхав у м. Луганськ, а наступного дня – у м. Одесу, де через два місяці був затриманий.
Судом першої інстанції встановлено, що під час вчинення злочинів обвинувачені діяли узгоджено, за попередньою змовою групою осіб, при цьому у кожного була своя роль, з корисливим мотивом та єдиною метою незаконного збагачення шляхом вчинення розбійних нападів на незнайомих осіб. 
Так, судом першої інстанції було встановлено, що згідно з розподілом ролей ОСОБА_6 або ОСОБА_8 вирішували, коли та куди треба їхати для вчинення розбійного нападу, їхали автомобілем під керуванням    ОСОБА_6 , маючи при собі у пакеті дерев`яну биту для спричинення тілесних ушкоджень. Неповнолітні на той час ОСОБА_10 і   ОСОБА_9 виходили з автомобіля, підшукували потерпілих, ОСОБА_10 бив потерпілу дерев`яною битою, а ОСОБА_9 забирав її сумку. Після цього    ОСОБА_10 або ОСОБА_9 дзвонили на мобільний телефон ОСОБА_6 або ОСОБА_8 , сідали в автомобіль, де ОСОБА_8 або ОСОБА_10 під наглядом ОСОБА_6 рахували та розподіляли викрадені гроші. У кожному наступному випадку обвинувачені домовлялися, що будуть діяти «за звичайною схемою», тобто не було необхідності в окремій деталізації їх дій за кожним епізодом.
Доводи у скарзі захисника про те, що  ОСОБА_6 лише надавав ОСОБА_10 та ОСОБА_9 послуги як водій таксі, не будучи обізнаним про мету їх поїздок у міста Луганської області, були предметом розгляду судів першої та апеляційної інстанції та обґрунтовано визнані судом неспроможними, оскільки спростовуються наявними у провадженні доказами.
Так, всі докази судом першої інстанції проаналізовано на предмет їх законності, достатності і допустимості та надано їм належну оцінку. Вмотивовано, чому саме в основу вироку покладено показання     ОСОБА_9 та у зв`язку з чим суд поставився до показань    ОСОБА_10 критично, надано оцінку іншим доказам, тому, з урахуванням зазначеного, доводи касаційної скарги щодо невмотивованості оскаржуваних судових рішень є безпідставними.
Такі рішення судів першої та апеляційної інстанцій узгоджуються і з практикою Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 21 липня 2011 року по справі «Коробов проти України» вказав, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту.
Під час надання оцінки доводам апеляційної скарги захисника щодо вчинення злочинів за епізодами 6, 7, 10, 11 судом апеляційної інстанції, з урахуванням визнавальних показань ОСОБА_18 та частково визнавальних показань ОСОБА_10 щодо осіб ініціаторів скоєння злочинів ( ОСОБА_19 та ОСОБА_20 ), та з урахуванням обставин, часу, знаряддя, способу та характеру вчинення злочинних дій, системності та частоти скоєння аналогічних злочинів, що свідчить про високу ступінь їх узгодженості, яка в окремих випадках не потребувала зі сторони ОСОБА_19 та ОСОБА_20 з одного боку та ОСОБА_21 і ОСОБА_22 – з іншого деталізації та обговорення поведінки всіх співвиконавців, було зроблено правильний висновок щодо кваліфікації дій ОСОБА_6 саме за ч. 2  ст. 187 та ч. 4 ст. 187 КК України та вчинення зазначених злочинів за попередньою змовою групою осіб. При цьому, судом апеляційної інстанції було враховано, що ОСОБА_6 , керуючи транспортним засобом, був обізнаний про наявність спільного для всіх злочинного наміру скоїти злочини і в салоні його автомобіля знаходилась дерев`яна бита, якою ОСОБА_21 та ОСОБА_22 спричиняли потерпілим тілесні ушкодження, він сприяв якнайшвидшому переміщенню інших співвиконавців із місць скоєння злочину та переміщення їх у інші населені пункти для продовження злочинної діяльності, його дії були об`єднані єдиним злочинним умислом з іншими обвинуваченими та спрямовані на досягнення єдиної з іншими корисливої мети.
Отже, за встановлених судом обставин дії ОСОБА_6 за епізодами розбійних нападів на потерпілих  ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_11 відповідно за ч. 2 ст. 187 та ч. 4 ст. 187 КК України кваліфіковано правильно.
Також, з матеріалів провадження убачається, що судом виконано вказівки Апеляційного суду Луганської області, який своєю ухвалою від 11 червня 2015 року скасував попередній вирок Лисичанського міського суду Луганської області від 14 квітня 2014 року.
 
Так, апеляційний суд в ухвалі вказував на недоведеність та невизначення фактичних даних у вироку щодо співучасті у вчиненні нападів обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_6 . Крім того, апеляційний суд посилався на те, що згідно з пред`явленим обвинуваченням не визначено чітко, якими доказами доводиться вина обвинувачених  ОСОБА_6 та ОСОБА_8 у втягненні неповнолітніх у злочинну діяльність, враховуючи кваліфікацію їх дій за ст. 304 КК України.
При цьому, апеляційний суд вважав передчасними доводи та прохання сторони захисту в частині необхідності закриття кримінального провадження за відсутністю в діях обвинувачених складу злочинів та продовжив обвинуваченим запобіжний захід у виді тримання під вартою.
Під час нового судового розгляду прокурор відмовився від обвинувачення ОСОБА_8 та ОСОБА_6 за ст. 304 КК України.
Також судом у вироку надано чіткий аналіз дій  ОСОБА_6 за кожним епізодом злочинної діяльності із вказівкою, якими саме доказами підтверджується винуватість його та інших співучасників.
Даних, які б свідчили, що судом допущено істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, не встановлено.
Так, судом першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_6 , з урахуванням положень, передбачених ст. 65 КК України, було враховано особу винного, який раніше несудимий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, за місцем проживання в цілому характеризується позитивно. Враховано стан його здоров`я, а саме наявність хронічного захворювання за відповідним діагнозом. Враховано наявність пом`якшуючих обставин за епізодами №№ 2, 3 та часткове визнання винуватості за епізодом №5.
Поряд з цим, судом враховано ступінь тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, серед яких 5 тяжких злочинів, 1 особливо тяжкий, тільки 1 — невеликої тяжкості, їх суспільно небезпечні наслідки. Враховано, що серед потерпілих від неправомірних дій обвинуваченого є жінки, в тому числі неповнолітня та особа похилого віку, та думку потерпілих ОСОБА_12 , ОСОБА_16 , ОСОБА_11 , які наполягали на суворому покаранні обвинуваченого.
З урахуванням зазначеного, покарання ОСОБА_6 призначено відповідно до вимог закону, у зв`язку з чим відсутні обґрунтовані підстави для задоволення вимог касаційної скарги захисника в цій частині.
 
У поданій апеляційній скарзі обвинувачений  ОСОБА_6 просив лише пом`якшити йому покарання за ч. 2 ст. 187, ч. 4 ст. 187 КК України шляхом застосування ст. 69 КК України. Наведені захисником ОСОБА_7 в апеляційній скарзі доводи, які за своїм змістом аналогічні доводам касаційної скарги, належним чином перевірено й спростовано судом апеляційної інстанції. Апеляційний розгляд кримінального провадження проведений з дотриманням вимог кримінального процесуального закону. 
Приймаючи до уваги вищезазначене, Суд не вбачає підстав для задоволення скарги захисника та скасування судових рішеньщодо ОСОБА_6 .
Керуючись ч.3 ст. 369, ст.ст. 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, п.15 Перехідних положень КПК України, пунктами 4, 6 §3 розділу 4 Закону України від 03 жовтня 2017 року №2147-VIII, Суд
 
ухвалив:
Вирок Рубіжанського міського суду Луганської області від 22 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Луганської області від 20 грудня 2016 року щодо ОСОБА_6 , 1992 року народження, залишити без зміни, касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 – без задоволення.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                        ОСОБА_2                              ОСОБА_3