Постанова
Іменем України
 
23 травня 2018 року
м. Київ
 
справа № 263/10198/15-ц                                                                                                                                                                                                                                            
 
провадження № 61-14077св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Крата В. І.,               

учасники справи:
позивач  -  ОСОБА_3,
відповідач - садівницьке товариство «Дружба»,
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 01 грудня 2015 року              у складі судді Турченка О. В. та рішення апеляційного суду Донецької області від 26 січня 2016 року у складі колегії суддів: Кочегарової Л. М.,                        Ігнатоля Т. Г., Попової С. А., 
встановив:
У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, у якому просила стягнути з садівницького товариства «Дружба» заборгованість із заробітної плати у розмірі 3 934,00 грн, компенсацію за невикористану відпустку 1 665,93 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 01 вересня 2010 року до дня ухвалення рішення та відшкодувати моральну шкоду, яку оцінила у 1 000 грн.   
Свої вимоги обґрунтовувала тим, що з 13 квітня 2008 року працювала головою садівницького товариства «Дружба».
На підставі поданої 22 серпня 2010 року нею заяви звільнена із займаної посади з 30 серпня 2010 року у зв'язку з хворобою.
Посилаючись на те, що при звільненні з нею не був проведений повний розрахунок, просила позов задовольнити.
Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 01 грудня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково. 
Стягнуто із садівницького товариства «Дружба» на користь ОСОБА_3 компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 1 580,74 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені в розмірі 1 000 грн                     з утриманням із цих сум передбачених законом податків та обов'язкових платежів при їх виплаті, та на відшкодування моральної шкоди стягнуто                    500 грн, усього - 3 080,74 грн. 
В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено. 
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що на порушення вимог трудового законодавства відповідач не провів з позивачем розрахунку                       в день звільнення, у зв'язку з чим їй не було виплачено заробітну плату                     за фактично відпрацьований час та компенсацію за невикористану відпустку за відпрацьований період з 13 квітня 2008 року до 30 серпня               2010 року. Оскільки з вини власника позивачу не було виплачено належних при звільненні сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, то відповідно до статті 117 КЗпП України з відповідача на її користь підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки виплати належних при звільнені сум.
Рішенням апеляційного суду Донецької області від 26 січня 2016 року рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 01 грудня 2015 року в частині стягнення з садівницького товариства «Дружба» на користь ОСОБА_3  компенсації за невикористану відпустку  змінено.
 
Стягнуто з садівницького товариства «Дружба» на користь ОСОБА_3   компенсацію за невикористану відпустку в сумі 1 477,24 грн із утриманням з цієї суми прибуткового податку й інших обов'язкових платежів.
У решті судове рішення залишено без змін.  
Апеляційний суд не погодився з проведеним судом першої інстанції розрахунком компенсації позивачу за невикористану відпустку в розмірі                   1 580,74 грн та змінив його, виходячи з розміру заробітної плати позивача відповідно до даних управління Пенсійного фонду України, кількості святкових і неробочих днів, а також календарних днів за відпрацьований період.
У решті суд апеляційної інстанції погодився із висновками місцевого суду.  
У лютому 2016 року ОСОБА_3 подала касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами обох інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права,  просить скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі.
Скарга аргументована тим, що суди при вирішенні спору не з'ясували фактичних обставин справи, неповно дослідили обставини справи, не надали їм належної правової оцінки та дійшли помилкових висновків про часткове задоволення її вимог.
Зокрема, суди не врахували, що розмір її заробітної плати був не 525 грн, а 700 грн, що вона є інвалідом другої групи і має право на щорічну оплачувану відпустку строком не 24, а 30 днів, у зв'язку з чим розмір належних їй до виплати сум є більшим, ніж визначений судами. Також розмір компенсації моральної шкоди не відповідає характеру та обсягу її страждань, яких вона зазнала внаслідок затримки розрахунку при звільненні.
Статтею 388 ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справу № 263/10198/15-ц передано до Касаційного цивільного суду.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Установлено, що з 13 квітня 2008 року ОСОБА_3 була обрана на посаду голови правління садівницького товариства «Дружба» та звільнена з неї з 30 серпня 2010 року на підставі поданої 22 серпня 2010 року заяви у зв'язку з хворобою.   
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 посилалася на те, що  при звільненні з нею не був проведений повний розрахунок, не сплачена компенсація за невикористану відпустку за період роботи з 13 квітня                   2008 року до 30 серпня 2010 року.
Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Таким чином, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього  заробітку у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.
Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої частиною першою статті 117 цього Кодексу.
У разі непроведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.
Отже, право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею                   116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв'язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.
Встановлено, що в період із грудня 2009 року до березня 2010 року                             ОСОБА_3 не працювала за рішенням правління у зв'язку із закінченням дачного сезону, що підтверджується відомостями Управління пенсійного органу про суми заробітку позивача та офіційними листами садівницького товариства «Дружба» на адресу контролюючих органів.
Суд першої інстанції, з висновком якого в цій частині погодився й апеляційний суд, врахувавши вимоги пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, та з урахуванням принципу співмірності та істотності суми заборгованості порівняно із середнім заробітком, дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 1 000 грн.
Власник або уповноважений ним орган зобов'язаний вести облік відпусток, що надаються працівникам (частина дванадцята статті 10 Закону України «Про відпустки»).
Відповідно до частини першої статті 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки.
Аналогічні положення містяться у статтях 75, 83 КЗпП України.
Встановлено, що згідно з відомостями про застраховану особу управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі міста Маріуполя                      від 27 вересня 2011 року за формою ОК-5, ОСОБА_3 працювала                             у садівницькому товаристві «Дружба» з 13 квітня 2008 року до 30 серпня                  2010 року та отримувала заробітну плату у різні місяці у розмірі                              від 535 грн  до 1 780 грн. 
Відповідно до частини другої статті 21 Закону України «Про відпустки» порядок обчислення заробітної плати працівникам за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, та компенсації за невикористані відпустки встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Зазначений порядок затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати».
Пунктом 2 зазначеного вище Порядку встановлено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться з урахуванням виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.
Працівникові, який пропрацював на підприємстві менше року, середня заробітна плата обчислюється з урахуванням виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку.
Відповідно до пункту 7 Порядку № 100 нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях, провадиться діленням сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, установлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки.
Вирішуючи питання про нарахування позивачу компенсації за невикористану відпустку, суд апеляційної інстанції правильно розрахував її розмір за період з 13 квітня 2008 року до 30 серпня 2010 року.
Встановивши, що несвоєчасний розрахунок заробітної плати при звільненні  вимагав додаткових зусиль для організації позивачем свого життя та призвів до моральних страждань, суди на підставі статті 237-1 КЗпП України дійшли правильного висновку про відшкодування завданої їй моральної шкоди, визначивши її розмір згідно з вимогами розумності та справедливості.
Аргументи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки.
Доводи ОСОБА_3 про те, що розмір її заробітної плати постійно становив 700 грн, а не 525 грн, як вважали суди попередніх інстанцій, колегія суддів відхиляє, оскільки ці обставини не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи. Відповідно до даних управління Пенсійного фонду України та рішення загальних зборів садівницького товариства «Дружба»                             від 22 червня 2008 року розмір заробітної плати позивача у 2008 році становив 525 грн.
Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами попередніх інстанцій, і при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального і процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті                      6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). 
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про залишення без задоволення касаційної скарги та залишення без змін рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 01 грудня 2015 року у незміненій при перегляді апеляційним судом частині  та рішення апеляційного суду Донецької області від 26 січня 2016 року, оскільки судове рішення є законним та обґрунтованим.
Керуючись статтями 409, 410, 415, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд                    у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 
постановив:
Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області                від 01 грудня 2015 року у незміненій при перегляді апеляційним судом частині  та рішення апеляційного суду Донецької області від 26 січня                    2016 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття. 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий | М. Є. Червинська
Судді: | Н. О. Антоненко   В. І. Журавель
| В. М. Коротун
| В. І. Крат