Постанова
Іменем України                                          
 
20 червня2018 року
м. Київ
 
справа № 553/2334/16-ц
провадження № 61-11343св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного          цивільного суду: 
головуючого -  Стрільчука В. А.,
суддів:                Кузнєцова В. О.,                          Погрібного С. О.,
                            Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,                           
 
учасники справи: 
позивач -  ОСОБА_3,
відповідач - ОСОБА_4,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Полтавської області від              26 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Лобова О. А., Гальонкіна С. А.,      Кузнєцової О. Ю.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У червні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 про зменшення розміру аліментів на утримання неповнолітньої дитини.
 
Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що відповідач чинить йому перешкоди у спілкуванні з дитиною, він не має можливості контролювати цільове використання відповідачем сплачуваних ним аліментів, а у звіті про використання аліментів зазначені суми, які не підтверджені документально, а тому є підстави вважати, що відповідач витрачає сплачені ним аліменти на утримання сина для своїх особистих потреб.
 
Посилаючись на викладене, ОСОБА_3 просив зменшити розмір аліментів, що стягуються з нього на користь ОСОБА_4 на утримання сина - ОСОБА_6,     ІНФОРМАЦІЯ_1, з 1/6 частини від усіх видів заробітку до                    1/20 частини від усіх видів заробітку, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили і до досягнення дитиною повноліття, щомісячно.
 
Заочним рішенням  Ленінського районного суду м. Полтави від 15 вересня 2016 року позов задоволено.
 
Зменшено розмір аліментів, які стягуються з ОСОБА_3 на підставі рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 10 лютого 2014 року на користь ОСОБА_4 на утримання сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 1/6 частини від усіх видів заробітку на 1/20 частини від усіх видів заробітку, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили до досягнення дитиною повноліття, щомісячно.
 
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не надав підтверджень цільового використання отриманих на дитину аліментів, при цьому сплачені позивачем аліменти в середньому у п'ять разів перевищують встановлений законом прожитковий мінімум для дитини відповідного віку.
 
Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 26 грудня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що відсутність фінансових документів на підтвердження щомісячних витрат не може бути єдиним і достатнім доказом використання ОСОБА_4 отримуваних нею аліментів на особисті цілі, на користь інших осіб або на будь-які інші потреби, не пов'язані з утриманням і вихованням сина ОСОБА_6
 
У січні 2017 року ОСОБА_3 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Полтавської області від 26 грудня 2016 року, в якій просив скасувати зазначене судове рішення та залишити в силі заочне рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Зокрема, в касаційній скарзі заявник зазначає, що ним подані належні та допустимі докази нецільового використання відповідачем сплачених ним на утримання сина аліментів, при цьому ОСОБА_4 не надано доказів на спростування цього. 
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 березня 2017 року відкрито касаційне провадження у зазначеній  цивільній справі, ухвалою цього ж суду від 19 липня 2017 року справу призначено до судового розгляду.
 
У квітні 2017 року ОСОБА_7 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, просила останню відхилити та залишити без змін рішення апеляційного суду.
 
15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).
 
У лютому 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду указану справу.
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу. 
 
Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги та заперечення на неї, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення суду апеляційної інстанції відповідає вимогам статей 309, 316 ЦПК України.
 
Судом встановлено, що 29 вересня 2001 року сторони зареєстрували шлюб, у якому ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_6
 
Рішенням Чутівського районного суду Полтавської області від 18 листопада            2003 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 розірвано. Після розірвання шлюбу дитина залишилася проживати з матір'ю.
 
На підставі виконавчого листа № 2-536/2003, виданого Чутівським районним судом Полтавської області 24 листопада 2003 року, з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 стягнуто аліменти на утримання сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісячно, починаючи з 04 листопада           2003 року до досягнення дитиною повноліття.
 
Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 10 лютого 2014 року, яке набрало чинності, зменшено розмір аліментів, що стягуються з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 на утримання дитини - сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 до розміру 1/6 частини усіх видів заробітку ОСОБА_3, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно. 
 
Підставою для зменшення стягуваних аліментів стала зміна матеріального стану позивача, оскільки на його утриманні перебували дружина - ОСОБА_9 та син ОСОБА_10,       ІНФОРМАЦІЯ_2.
 
Станом на лютий 2016 року заборгованість зі сплати аліментів відсутня.
 
Із листа Виконавчого комітету Ленінської районної у м. Полтаві ради від 12 травня 2016 року, наданого позивачем на підтвердження заявлених ним позовних вимог, вбачається, що службою у справах дітей встановлено, що умови проживання дитини ОСОБА_6 задовільні та відповідають санітарно-гігієнічним нормам, останній забезпечений продуктами харчування, одягом, взуттям згідно із сезоном, канцелярським приладдям та іншими необхідними для дитини його віку речами.  При цьому ОСОБА_4 з приводу доцільності  використання аліментів на утримання сина     надано звіт про використання аліментів, довідку про навчання дитини в Полтавській федерації брейк-дансу, характеристику дитини, видану викладачем музики, довідку-характеристику щодо відвідування дитиною «Школи математики 2+2», довідку щодо навчання дитини в мовній школі, а також характеристику на дитину, видану Полтавською гімназією «Здоров'я» № 14. 
 
При цьому позивач, посилаючись саме на факт непідтвердження фінансовими документами здійснених витрат та відсутність документів, які підтверджували факт акумулювання невитрачених коштів на банківському рахунку, вважав доведеним факт нецільового використання коштів.
 
Відповідно до статті 186 Сімейного кодексу України за заявою платника аліментів або за власною ініціативою орган опіки та піклування перевіряє цільове витрачання аліментів. У разі нецільового витрачання аліментів платник має право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів або про внесення частини аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України.
 
При цьому суд може прийняти рішення про зменшення розміру стягуваних аліментів, якщо буде встановлено, що вони витрачаються не за цільовим призначенням у зв'язку з тим, що стягуються в недоцільно великому розмірі. Проте одного факту нецільового витрачання аліментів недостатньо для постановлення судом рішення про зменшення розміру аліментів, оскільки це порушувало б права дитини.
 
Частинами першою та другою статті 27 Конвенції ООН про права дитини від                  20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від      27 лютого 1991 року, визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
 
Відповідно до статті 57, частини першої статті 58 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
 
Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 131, 132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.
 
З огляду на викладене суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що відсутність фінансових документів на підтвердження щомісячних витрат не може бути єдиним і достатнім доказом, який доводить факт використання ОСОБА_4 отримуваних коштів на особисті цілі, на користь інших осіб або на будь-які інші потреби, які не пов'язані з утриманням і вихованням сина ОСОБА_6. 
 
Доводи касаційної скарги про те, що позивачем на підтвердження заявлених ним позовних вимог подані належні та допустимі докази, які відповідачами не спростовані, не беруться до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції. 
 
Наведені в касаційній скарзі інші доводи не спростовують висновків суду по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом апеляційної інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.
 
Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.
 
Рішення Апеляційного суду Полтавської області від 26 грудня 2016 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                 В. А. Стрільчук

Судді:                                                                           В. О. Кузнєцов

                                                                                     С.О. Погрібний

                                                                                     О.В. Ступак

                                                                                                           Г. І.Усик