ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2018 року 
м. Київ

Справа №  910/14716/17 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Пількова К. М. - головуючого, Дроботової Т. Б., Чумака Ю. Я.,
за участю секретаря судового засідання Жураховської Т.О.

розглянув касаційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Діскавері -бурове обладнання (Україна)" та Національного банку України
на постанову Київського апеляційного господарського суду (головуючий - Отрюх Б.В., судді: Тищенко А.І., Михальська Ю.Б.) від 06.03.2018
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Діскавері - бурове обладнання (Україна)"  
до Публічного акціонерного товариства "Златобанк"
та Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Фактор Плюс"
за участю третьої особи - Національного банку України
про визнання договору недійсним.

Учасники справи:
представник позивача - Гафтонюк Є.В.,
представник відповідача 1 - не з'явився,
представник відповідача 2 - Білічак Х.Ф.,
представник третьої особи -Петроченко С.О.

Короткий зміст позовних вимог
1.          31.08.2017 Товариство з обмеженою відповідальністю "Діскавері -бурове обладнання (Україна)" (далі - Позивач) подало позовну заяву про визнання недійсним з моменту укладення договору про відступлення права вимоги від 04.02.2015 (далі - Договір про відступлення), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Джуринською Л.В., за реєстровим номером 236, що укладений між Публічним акціонерним товариством "Златобанк" (далі - Відповідач 1) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Фактор Плюс" (далі - Відповідач 2).
2.          Позовна заява мотивована тим, що Договір про відступлення укладений між відповідачами із порушенням порядку відступлення права вимоги за кредитним договором від 28.08.2012 № 196/12-KL (далі - Кредитний договір), що укладений між Позивачем (позичальник) та Відповідачем 1 (кредитор), оскільки Кредитний договір передбачає відмінний, від визначеного частиною 1 статті 516 ЦК України, порядок відступлення права вимоги за таким договором, а Відповідачем не було повідомлено (попереджено) Позивача як позичальника за 45 календарних днів (пункт 3.1.2 Кредитного договору) про відступлення Відповідачем 1 Відповідачу 2 права вимоги за цим договором. При цьому згідно з Договором про відступлення до Відповідача 2 перейшли права вимоги за договором іпотеки від 28.08.2012 (укладеним між Відповідачем 1 та Товариством з обмеженою відповідальністю "Діскавері - Завод бурового обладнання") та за договором застави корпоративних прав від 30.08.2012 (укладеним між Позивачем та Відповідачем 1). Також Позивач вказує на незаконність оспорюваної угоди, оскільки згідно з її умовами з метою часткового виконання зобов'язань Відповідача 1 за укладеним з Відповідачем   2 договором банківського вкладу № 82/1/1 від 26.12.2014 щодо повернення Відповідачу 2 депозиту у сумі 59 371 916 грн. 00 коп. в порядку та на умовах, визначених Договором про відступлення та договором застави майнових прав від 26.12.2014 № 82/1/1-S, Відповідач 1 відступив Відповідачу 2, а Відповідач 2 шляхом часткового задоволення своїх прав, як заставодержателя згідно з умовами вказаного договору застави майнових прав, прийняв належне Відповідачу 1 право вимоги за Кредитним договором, однак між датою укладення договору вкладу між відповідачами - 26.12.2014, та датою оспорюваного договору - 04.02.2015, що укладений для забезпечення виконання вказаного договору вкладу, період становить менше 45 днів, що свідчить про порушення порядку відступлення прав вимоги за Кредитним договором, встановленого умовами цього договору. Позивач вказує на порушення Відповідачем 2 вимог законодавства, оскільки, прийнявши згідно з умовами оспорюваного договору та договору застави майнових прав між відповідачами від 26.12.2014 № 82/1/1-S належне право вимоги Відповідача 1 за Кредитним договором шляхом часткового задоволення своїх прав як заставодержателя, всупереч Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію їх обтяжень" не зареєстрував в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомості про звернення стягнення на майнові права за Кредитним договором, що свідчить про невідповідність оспорюваного договору вимогам закону. Поряд з викладеним Позивач звертає увагу, що укладений між відповідачами договір застави майнових прав від 26.12.2014 № 82/1/1-S визнаний недійсним рішенням Господарського суду міста Києва від 15.06.2015 у справі № 910/9668/15 (залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 02.11.2015) з тієї підстави, що на момент його укладення майнові права за договором кредиту між Позивачем та Відповідачем 1 вже були предметом застави у Національного банку України (далі - Третя особа). З порушенням вимог законодавства Відповідач 2 уклав оспорюваний договір за відсутності для цього необхідного обсягу право- та дієздатності, оскільки прийняв право вимоги за кредитним договором з надання кредиту в іноземній валюті за відсутності генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
3.          14.11.2017 Господарський суд міста Києва вирішив позов задовольнити частково: визнати нікчемним (недійсним) договір відступлення права вимоги від 04.02.2015, укладений між Відповідачем 1 та Відповідачем 2; в іншій частині позову відмовити. Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що оспорюваний договір укладений у період (протягом року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку), коли у Відповідача 1 існували певні обмеження щодо здійснення операцій банку, оскільки на підставі постанови Правління Національного банку України "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "Златобанк" до категорії неплатоспроможних" № 105 від 13.02.2015 виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 14.02.2015 про запровадження до Відповідача 1 тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, а оспорювана угода була укладена без отримання Відповідачем 1 згоди на це представника Третьої особи, що є обов'язковим. Також суд вказує, що через укладення оспорюваної угоди Відповідач   1 всупереч наявних обмежень прийняв на себе зобов'язання щодо виконання грошових вимог Відповідача 2 у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України "Про банки і банківську діяльність", таким чином поставивши інших кредиторів Відповідача 1 з аналогічними вимогами у невигідне становище, тобто надавши Відповідачу 2 перевагу перед іншими кредиторами. На підставі викладеного суд дійшов висновку про укладення оспорюваної угоди всупереч норм законодавства та нікчемність цієї угоди. Суд додав, що визнання протиправним повідомлення від 30.03.2015 про нікчемність оспорюваного правочину постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 04.08.2015 у справі №   826/7339/15 не спростовує встановлених судом у даній справі обставин, які зумовлюють нікчемність укладеного між відповідачами правочину про відступлення права вимоги.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
4.          06.03.2018 Київський апеляційний господарський суд вирішив апеляційну скаргу Відповідача 2 задовольнити, рішення Господарського суду міста Києва від 14.11.2017 скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що оспорюваний договір є наслідком реалізації Відповідачем 2 права на звернення стягнення на майнові права за Кредитним договором. В постанові від 02.03.2017 у справі №   910/4678/16 Київський апеляційний господарський суд зазначив, що відсутні підстави для визнання недійсним договору про відступлення права вимоги від 04.02.2015 з підстав відсутності письмової згоди Третьої особи щодо його укладення, а Відповідач 2 є добросовісним набувачем права вимоги за Кредитним договором та договорами іпотеки і застави, що укладені для забезпечення його виконання. Між сторонами оспорюваного правочину не було узгодженостей дій з метою надання Відповідачу 2 прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами Відповідача 1 переваг, а жодними постановами Третьої особи не було встановлено ніяких обмежень для Відповідача 1 щодо даного правочину, а тому підстави для визнання його нікчемним згідно з пунктом 7 частини 3 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" відсутні і ця обставина встановлена постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 04.08.2015 у справі № 826/7339/15. Заборона здійснення заміни кредитора у зобов'язанні за Кредитним договором не передбачена, а не повідомлення боржника (Позивача) про укладення Договору про відступлення не є достатньою підставою для визнання його недійсним. Також суд дійшов висновку, що стаття 512 ЦК   України не поширюється на спірні правовідносини, оскільки оскаржуваний правочин є способом реалізації забезпечення виконання зобов'язання Відповідача 1 за договором вкладу від 26.12.2014 між відповідачами шляхом зверненням стягнення на виконання договору застави між відповідачами від 26.12.2014 № 82/1/1-S. Оскільки за оспорюваним договором Відповідач 1 передав Відповідачу 2 право вимоги за Кредитним договором та договорами, що укладені для забезпечення його виконання, а Відповідач 2 в рахунок оплати припинив зобов'язання Відповідача 1 щодо повернення частини депозиту за договором вкладу від 26.12.2014 в розмірі 40 522 415 грн. 26 коп. оспорюваний договір є платним, а Відповідач 2 є добросовісним набувачем прав вимоги за Кредитним договором та забезпечувальними угодами, у зв'язку із чим визнання недійсним оспорюваного договору є неправильним способом захисту прав у спірних правовідносинах. 

Короткий зміст вимог касаційної скарги
5.          26.03.2018 Позивач та 02.04.2018 Третя особа подали окремі касаційні скарги. У касаційних скаргах просять скасувати постанову Київського апеляційного господарського суду від 06.03.2018. Позивач при цьому просить залишити в силі рішення Господарського суду міста Києва від 14.11.2017, а Третя особа - змінити рішення Господарського суду міста Києва від 14.11.2017, доповнивши його мотивувальну частину висновком про визнання недійсним оспорюваного правочину, в тому числі з підстав порушення вимог статті 516 ЦК України.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу - Позивача 
6.          Помилковим є висновок апеляційного суду, що норми статті 512 ЦК України не застосовуються у спірних правовідносинах, оскільки звернення стягнення на майнові права шляхом уступки права вимоги за оспорюваною угодою є правочином, який не може суперечити положенням ЦК України, зокрема в частині, що стосується заміни кредитора у зобов'язанні. 
7.          Апеляційний суд безпідставно застосував норми статей 330, 388, 626, 632 ЦК України, оскільки предметом спору є питання дійсності укладеного між відповідачами Договору не з підстав недобросовісності набуття відповідних прав, а з підстав суперечності укладеного правочину нормам законодавства - статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" та статті 512 ЦК України. 
8.          Інші доводи касаційної скарги ідентичні аргументам, наведеним в позовній заяві, та мотивам в рішенні суду першої інстанції.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу - Третьої особи 
9.          З підстав, наведених в рішенні суду першої інстанції, скаржник вважає, що апеляційний суд, на відміну від суду першої інстанції, порушив норми статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", не застосувавши норми цієї статті щодо нікчемності оспорюваного правочину. А скасування в судовому порядку повідомлення про нікчемність угоди не спростовує самого факту нікчемності правочину, якщо він таким є в силу закону. 
10.          У справі № 910/4678/16 вже встановлено факт укладення Договору про відступлення на підставі статей 512-519 ЦК України, а не на підставі статті 23 Закону України "Про заставу", тому апеляційний суд порушив положення вказаних статей ЦК України та Закону України "Про заставу". 
11.           Апеляційний суд, пославшись на рішення у справах №   910/4687/16 та №   910/17763/17, протиправно зазначив, що відсутність письмової згоди Третьої особи на укладення оспорюваного правочину не є підставою для визнання його недійсним, оскільки у даній справі такі обставин як відсутність чи наявність письмової згоди Третьої особи на укладення оспорюваного правочину і відповідно правові наслідки відсутності такої згоди не розглядались. 
12.          Питання добросовісності набуття Відповідачем 2 прав за оспорюваною угодою не були предметом розгляду у даній справі, у зв'язку із чим апеляційним судом порушено норми процесуального права.
13.          Доводи касаційної скарги щодо підстав недійсності оспорюваного правочину ідентичні аргументам, наведеним в позовній заяві.

Позиція Відповідача 2, викладена у відзивах на касаційні скарги
14.          Доводи у відзивах на касаційні скарги ідентичні мотивам, наведеним в оскаржуваній постанові апеляційного суду.

Позиція Верховного Суду
15.          Зі змісту статті 215 ЦК України, з урахуванням пункту 2 частини 2 статті 16 цього кодексу з метою захисту цивільних прав особа, що вважає порушеним своє особисте немайнове або майнове право та інтерес, має право звернутися до суду за захистом цих права та інтересу шляхом заявлення вимоги про визнання правочину недійсним.
Позивач заявив вимоги про визнання недійсним оспорюваного правочину на підставі статті 203 та частини 1 статті 215 ЦК України через порушення статті 516 ЦК України. Вимог про нікчемність правочину Позивачем у справі заявлено не було, а висновку про нікчемність оспорюваного Позивачем правочину як такого, що не відповідає статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", дійшов суд першої інстанції у своєму рішенні. Підстави, з яких правочини неплатоспроможного банку є нікчемними відповідно до частини 3 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", стосуються захисту прав вкладників неплатоспроможного банку. Позивач у цій справі звернувся з позовом для захисту свого права як боржника у відносинах з банком, тому підстави його позову не ґрунтуються на обставинах, наведених у частині 3 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб". 
Питання ж нікчемності правочину про відступлення прав вимоги не є безспірним, а тому потребує доведення в судовому процесі та, за наявності підстав, такий правочин підлягає визнанню недійсним згідно з положеннями чинного законодавства (правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 910/12827/17).
В своїх аргументах скаржники, заперечуючи висновки в оскаржуваній постанові, наводять доводи як стосовно нікчемності оспорюваного правочину на підставі статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", так і для визнання його недійсним з підстав порушення вимог статті 516 ЦК України. З наведених вище мотивів Суд відхиляє аргументи скаржників (пункти 7, 9) стосовно нікчемності Договору про відступлення як такі, що не стосуються підстав позову та, відповідно, не досліджувались належно судами, які розглянули цю справу в межах заявленого Позивачем позову.
Крім того, апеляційний суд, пославшись на обставини, встановлені постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 04.08.2015 у справі № 826/7339/15 та на постанови Третьої особи, які були предметом правової оцінки і суду першої інстанції, вказав, що цими постановами не було встановлено ніяких обмежень для Відповідача 1 щодо вчинення оспорюваного правочину, а тому підстави для визнання його нікчемним згідно з пунктом 7 частини 3 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" відсутні. 

Щодо наслідків неповідомлення боржника про заміну кредитора у зобов'язанні
16.          Позиція скаржників в частині підстави для визнання недійсним оспорюваного правочину згідно зі статтями 203, частини 1 статті 215 ЦК України зводиться до порушення сторонами цього правочину (відповідачами) статті 516 ЦК України через неповідомлення Позивача як боржника про відступлення права вимоги за Кредитним договором та забезпечувальними угодами (пункти 6, 10). Суд не погоджується із вказаною позицією з огляду на таке. 
Відповідно до частини 1 статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. 
Отже отримання згоди боржника на заміну кредитора у зобов'язанні є обов'язковою передумовою здійснення такої заміни, якщо ця умова погоджена сторонами договору, за яким здійснюється заміна кредитора, або така умова прямо визначена законом.
Частиною 2 статті 516 ЦК України передбачено, якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням. 
Отже законодавець відокремлює надання боржником згоди на заміну кредитора у зобов'язанні та письмове повідомлення боржника про таку заміну, а відповідно і визначає різні правові наслідки недотримання вказаних вимог.  
Відсутність згоди боржника на заміну кредитора у зобов'язанні, якщо обов'язковість такої згоди передбачено договором, є підставою для визнання недійсним на підставі частини першої статті 203 Цивільного кодексу України договору про відступлення права вимоги, оскільки у такому випадку договір про відступлення права вимоги суперечить приписам частини першої статті 516 Цивільного кодексу України.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 22.05.2018 у справі № 904/11838/16.
Як встановлено судами і першої, і апеляційної інстанцій ні Кредитним договором, ні забезпечувальними угодами (застави майнових прав та іпотеки), не передбачено такої умови, як отримання згоди Позивача (як боржника за зобов'язанням) на заміну кредитора у цьому зобов'язанні у розумінні частини 1 статті 516 ЦК України.
Натомість, як встановили суди, в пункті 3.1.2 Кредитного договору сторони погодили право кредитора (Відповідача 1) відступати права за цим договором будь-яким третім особам без будь-якого погодження на свій розсуд без будь-якого погодження з позичальником (Позивачем) за умови повідомлення останнього за 45 календарних днів.
Неповідомлення боржника про заміну кредитора у зобов'язанні за викладених обставин не має наслідком недійсність правочину про заміну кредитора, однак тягне за собою ризик настання для нового кредитора несприятливих наслідків, зокрема визначених частиною 2 статті 516 ЦК України та частиною 2 статті 518 ЦК України. Таким чином Позивач, поки він не був письмово повідомлений про заміну кредитора, хоча і не звільняється від виконання зобов'язання, але мав право висунути проти нового кредитора заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент пред'явлення йому вимоги новим кредитором або, якщо він виконав свій обов'язок до пред'явлення йому вимоги новим кредитором, - на момент його виконання, а виконання Позивачем як боржником свого обов'язку первісному кредиторові у такому випадку є належним виконанням.
У зв'язку із викладеним Суд погоджується із висновком апеляційного суду про існування підстав для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки оспорюваний договір укладений між відповідачами без порушення статті 516 ЦК України, не порушує прав Позивача та не укладений всупереч статті 203 ЦК України, тому відсутні підстави для визнання його недійсним відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України, а протилежні аргументи скаржників (пункти 6, 8, 10, 13) слід відхилити.
17.          Таким чином доводи скаржників щодо неправомірності відмови у задоволенні позовних вимог не знайшли свого правого та матеріального підтвердження, оскільки не ґрунтуються на нормі закону та не відповідають обставинам справи, а тому відповідні вимоги не підлягають задоволенню.
18.          Висновки суду апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові про підставність скасування рішення суду першої інстанції та про відмову у задоволенні вимог зроблені відповідно до норм законодавства, зокрема статей 16, 203, 215, 512, 516 ЦК України та відповідно до встановлених на підставі доказів у справі обставин справи. 
19.          У зв'язку з викладеним та з урахуванням положень пункту 1 частини 1 статті 308 та статті 309 ГПК України оскаржувана постанова апеляційного суду підлягає залишенню без змін як законна та обґрунтована.
20.          У зв'язку із відмовою у задоволенні касаційних скарг судові витрати за подання касаційної скарги покладаються на Позивача та Третю особу.

Керуючись статтями 129, 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Суд
П О С Т А Н О В И В :
1.          Касаційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Діскавері - бурове обладнання (Україна)" та Національного банку України залишити без задоволення.
2.          Постанову Київського апеляційного господарського суду від 06.03.2018 у справі №   910/14716/17 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                          К. М. Пільков

Судді                                                                                                    Т. Б. Дроботова

                                                                                                    Ю. Я. Чумак