Постанова
Іменем України
 
16 травня 2018 року
м. Київ
справа №329/240/14-ц
провадження №61-15573св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:
головуючого - Висоцької В. С. (суддя - доповідач),
суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Фаловської І. М., Штелик С. П.,
 
учасники справи:
позивач - публічне акціонерне товарсивто комерційний банк «ПриватБанк»,
представники позивача: Бучакчийський Сергій Володимирович, Ковалишкін В`ячеслав Валерійович,
відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, 
третя особа - служба у справах дітей Чернігівської районної державної адміністрації Запорізької області,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргупублічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Чернігівського районного суду Запорізької області від 18 лютого            2016 року у складі судді Поди Н. М. та рішення апеляційного суду Запорізької області від 06 квітня 2016 року у складі колегії суддів: Крилової О. В., 
Дзярука М. П., Трофимової Д. А.,        
ВСТАНОВИВ :
У березні 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ «ПриватБанк», банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - служба у справах дітей Чернігівської районної державної адміністрації Запорізької області, вимоги якого уточнив в ході розгляду справи та просив в рахунок погашення боргу за кредитним договором від 10 вересня 2007 року, що станом на 06 листопада 2015 року становить 178 888,32 грн звернути стягнення на житловий будинок загальною площею 76,2 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, і належить на праві власності ОСОБА_2, шляхом продажу будинку ПАТ «ПриватБанк» від власного імені за договором купівлі-продажу в порядку, визначеному статтею 38 Закону України «Про іпотеку», за ціною, узгодженою у договорі іпотеки від 10 вересня 2007 року в сумі  33 500 грн, з наданням 
ПАТ «ПриватБанк» права здійснювати від імені   ОСОБА_2 всі дії, необхідні для продажу цієї іпотеки, в тому числі, але не виключно: право отримати витяги з Реєстру прав власності на нерухоме майно, отримати кадастровий номер земельної ділянки, отримати матеріали технічної інвентаризації, технічний паспорт, дублікат правовстановлюючого документу, витяг з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, витяг з Державного реєстру іпотек, витяги з Державного реєстру правочинів та інших прав, необхідних для здійснення продажу; виселити ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 із указаного житлового будинку.
Позовна заява мотивовано тим, що 10 вересня 2007 року між 
ПАТ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 25 000 грн для ремонту будинку зі сплатою 14,04% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення до 08 вересня 2017 року.
У рахунок забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором сторонами   10 вересня 2007 року укладено договір іпотеки, за умовами якого в іпотеку передано належний відповідачу на праві власності житловий будинок загальною площею 76,20 кв. м, житловою площею 37,30 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1.
У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем кредитних зобов'язань, станом на 14 березня 2014 року виникла заборгованість в сумі 122 352,21 грн, яка складається: 23 920,04 грн - кредит, 37 710,29 грн - проценти за користування кредитом, 3000 грн. - комісія за користування кредитом,                       51 657,49 грн - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язання за договором, а також штрафи: 250 грн - фіксована частина, 5 814,39 грн - процентна складова. 
У рахунок погашення вказаної заборгованості банк просив звернути стягнення на предмет іпотеки, виселити осіб, які проживають у іпотечному житловому будинку та стягнути судові витрати.
Справа розглядалась судами неодноразово. 
Останнім рішенням Чернігівського районного суду Запорізької області 
від 18 лютого 2016 року позов задоволено частково.
У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 10 вересня 2007 року, укладеного між ПАТ «Приватбанк» та ОСОБА_2, у розмірі    110 586,21 грн, із яких: 24 505,04 грн- заборгованість за кредитом, 54 431,93 грн  заборгованість по процентам за користування кредитом, 4 000 грн  винагорода, 27 649,24 грн пеня за несвоєчасність виконання зобов'язання за договором, звернуто стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами розташований за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 76,20 кв.м, житловою площею 37,30 кв.м, що належить на праві власності ОСОБА_2 на підставі договору купівлі - продажу                      від  20 березня 2007 р, посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського районного нотаріального округу Запорізької області 20 березня 2007 року за реєстровим 386. Реєстраційний номер предмета іпотеки в реєстрі прав власності на нерухоме майно 18157026 відповідно до витягу про реєстрацію прав власності на нерухоме майно, виданого Комунальним підприємством «Імпульс» Пологівської районної ради 22 березня 2007 року за №13976299, шляхом проведення прилюдних торгів з початковою ціною предмета іпотеки для його подальшої реалізації, яка встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.
У задоволенні іншої частини вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідачем порушені обов'язки за кредитним договором, що зумовлює право кредитора на звернення стягнення у відповідності до статті 590 ЦК України. Суд застосував спеціальну позовну давність та зменшив пеню з  95 951,35 грн  в межах  одного року  до пред'явлення  позову, до  27 649,24 грн, та визначив спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів та зазначив, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. 
Суд першої інстанції відхилив доводи позивача про необхідність встановлення  ціни реалізації предмета іпотеки  на рівні вартості предмета іпотеки  в сумі 33 500 грн, узгодженої сторонами на час укладання договору іпотеки, станом  на 10 вересня 2007 року, та вважав, що така ціна сторонами узгоджена лише на випадок звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, відповідно до пункту 23 договору.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про виселення відповідачів з  житлового будинку без надання іншого житла, суд першої інстанції виходив з того, що житловий будинок  розташований за адресою: АДРЕСА_1, який є предметом іпотеки, був придбаний не за рахунок отриманого кредиту, у зв'язку з чим відповідачів можливо виселити лише з наданням іншого постійного житла, відповідно до положень статті 40 Закону України «Про іпотеку», статті 109 ЖК Української РСР.
Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 06 квітня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ «ПриватБанк» задоволено частково. Рішення суду першої інстанції скасовано в частині визначення способу звернення стягнення на іпотечне майно з ухваленням у цій частині нового рішення.
У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 10 вересня 2007 року, укладеного між ПАТ «Приватбанк» та ОСОБА_2, в розмірі 110 586,21 грн, із яких: 24 505,04 грн заборгованість за кредитом, 54 431,93 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом, 4 000 грн - винагорода, 27 649,24 грн - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язання за договором, звернуто стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами розташованого за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 76,20 кв.м, житловою площею 37,30 кв.м, що належить на праві власності ОСОБА_2 на підставі договору купівлі - продажу 
від 20 березня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського районного нотаріального округу Запорізької області 20 березня 2007 року, шляхом продажу ПАТ «Приватбанк» від власного імені за договором купівлі-продажу в порядку, передбаченому статтею 38 Закону «Про іпотеку», за початковою ціною предмета іпотеки, встановленою на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності на час здійснення купівлі-продажу, але не нижчою, ніж узгоджена у договорі іпотеки від 10 вересня 2007 року в сумі 33 500 грн. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції самостійно змінив спосіб захисту порушеного права допустивши звернення стягнення на предмет іпотеки не у спосіб, заявлений у позові, а на власний розсуд змінив його. Так, позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом укладення від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, тобто застосувати процедуру продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки. Вирішуючи позов, суд першої інстанції безпідставно визначив спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів.
Суд апеляційної інстанції визначив спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом застосування процедури його продажу відповідно до статті 38 Закону України «Про іпотеку».
Апеляційний суд визначив початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, але не меншою, ніж ціна, узгоджена у іпотечному договорі 33 500 грн, виходячи з того, що сторонами узгоджена вартість предмета іпотеки, тому ціна його продажу не може бути меншою ніж зазначена у договорі.
Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову про виселення відповідачів з іпотечного майна без надання іншого житла, апеляційний суд погодився з його висновками та виходив з того, що особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду.
Житловий будинок, який є предметом іпотеки, був придбаний не за рахунок кредитних коштів, тому відповідачі підлягають виселенню за умов надання їм іншого постійного житла, у зв'язку із чим, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для виселення відповідачів з житлового будинку без надання іншого житла задоволенню.
У касаційній скарзі, поданій у квітні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій в частині відмови у задоволенні позову банку про виселення з направленням справи у цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції, а також скасувати  рішення апеляційного суду в частині вказівки на те, що продаж предмету іпотеки має здійснюватись за ціною не нижчою, ніж узгоджена у договорі іпотеки в сумі 33 500 грн. 
В іншій частині судові рішення сторонами не оскаржуються, тому не переглядаються колегією суддів в касаційному порядку на предмет законності і обґрунтованості.
Касаційна скарга мотивована тим, що встановлення апеляційним судом мінімальної ціни, а саме 33 500 грн є незаконним, оскільки ціна в договорі іпотеки визначена на підставі оцінки проведеної в 2007 році, ринкова ціна предмету іпотеки за майже дев'ять років могла змінитися, тим більше, що у рішенні вказано, що ціна предмету іпотеки буде встановлена згідно до висновку суб'єкта оціночної діяльності на час здійснення купівлі-продажу.
Відмовляючи у задоволенні позову банку про виселення відповідачів з будинку, переданого в іпотеку, суди не перевірили чи мають вони у власності інше майно, а також, що їх сукупний дохід не дає їх змоги придбати чи винайняти Інше житло ніж те, в якому вони мешкають.
За доводами позивача законні перешкоди для виселення відповідачів у суду були відсутні. Не вбачається підстав вважати, що житлові права відповідачів в результаті виселення зі спірного будинку будуть порушені тою мірою, яка б давала підстави для відмови у захисті законних прав позивача.
При цьому, чинним законодавством не передбачено обов'язку іпотекодержателя мати житловий фонд та надавати житло особам, яких виселяють з предмету іпотеки.
Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд не з'ясував до чиєї компетенції, належить право надавати житло у разі виселення відповідачів; не перевірив чи відсутні вільні приміщення з фондів житла для тимчасового проживання в смт Чернігівка.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 червня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі, справу витребувано з суду першої інстанції. 
Інші учасники судового процесу не скористалися своїм правом на подання до суду відзиву на касаційну скаргу, заперечень щодо її вимог і змісту до Верховного Суду не направили.
15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року
№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального 
кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».
Відповідно до підпункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення 
змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
10 квітня 2018 року дана цивільна справа надійшла до Верховного Суду.
За змістом частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Судом установлено, що 10 вересня 2007 року між ОСОБА_2 та                   ПАТ «ПриватБанк» укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит в сумі 25 000 грн зі сплатою 14,04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення                   08 вересня 2017 року. 
В забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором, 10 вересня 2007 року між сторонами укладено договір іпотеки, згідно з умовами якого ОСОБА_2 передав в іпотеку банку жилий будинок загальною площею 76,20 кв. м, житловою площею 37,30 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1. 
Пунктом 34.4 договору іпотеки сторони визначили, що вартість предмета іпотеки складає 33 500 грн.
Пунктом 23 договору іпотеки передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється у випадках, передбачених підпунктами 17.8.1, 17.8.2, 17.9 цього договору, відповідно до розділу 5 Закону України «Про іпотеку» на підставі рішення суду, або на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно із застереженням про задоволення вимог іпотеко держателя, що міститься у цьому договорі.
У пункті 23 договору іпотеки сторони погодили, що при зверненні стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, початкова ціна предмету іпотеки встановлюється у розмірі зазначеному у пункті 34.4 цього договору. Іпотекодержатель має право реалізувати предмет іпотеки за ціною, вище зазначеної в цьому пункті.
У зв'язку з порушенням ОСОБА_2 зобов'язань за кредитним договором станом на 06 листопада 2015 року складає 178 888,32 грн, з яких: 24 505,04 грн - кредит, 54 431,93 грн - проценти за користування кредитом, 4 000 грн - винагорода, 95 95135 грн - пеня.
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення вказаної заборгованості, шляхом його продажу, в порядку, визначеному статтею 38 Закону України «Про іпотеку» за ціною, узгодженою у договорі іпотеки від 10 вересня 2007 року в сумі                33 500 грн з наданням банку відповідних прав для продажу майна від власного імені. 
Вирішуючи спір в частині наявності підстав для звернення стягнення на іпотечне майно та визначенні розміру заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції, з яким у цій частині погодився апеляційний суд, правильно виходив із того, що відповідачем порушено взяті на себе збов`язання за кредитним договором, що зумовлює право кредитора на звернення стягнення на передане в іпотеку майно в рахунок погашення наявної заборгованості. 
У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12                  Закону України «Про іпотеку».
Відповідно до частини третьої статті 33 Закону звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 Закону, якою передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону. 
Аналіз положень статей 33, 36-39 Закону дає підстави для висновку про те, що законодавець визначив три способи захисту на задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий - на підставі рішення суду та два позасудових - на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. 
Звертаючись до суду з позовними вимогами, ПАТ «КБ «Приватбанк» обрало судовий спосіб захисту порушених прав кредитодавця щодо виконання позичальником грошових зобов'язань, забезпечених іпотекою, та просило суд звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 Закону. 
Закон визначає спеціальний порядок звернення стягнення на предмет іпотеки, у тому числі деякі правила для здійснення реалізації предмета за рішенням суду, зокрема, в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві.
За змістом частини першої статті 39 Закону, в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, в рішенні суду зазначається, крім іншого, початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.
Відповідно до частини шостої статті 38 Закону ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього. 
Отже, у разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 Закону, резолютивна частина рішення суду повинна відповідати вимогам статей 38, 39 Закону та положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК України, і в ній повинна зазначатись, крім іншого, початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.
Виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» можна зробити висновок, що у розумінні норми статті 39 Закону України «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону.
Оскільки рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки дає право на примусовий продаж іпотечного майна, то, викладаючи резолютивну частину рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд повинен врахувати вимоги зазначеної норми, тобто встановити в грошовому вираженні початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначену за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 Закону України «Про іпотеку».
Частиною 2 ст. 43 Закону України "Про іпотеку" визначено, що початкова ціна продажу предмета іпотеки встановлюється рішенням суду або за згодою між іпотекодавцем та іпотекодержателем, а якщо вони не досягли згоди, - на підставі оцінки, проведеної відповідно до законодавства про оцінку майна і майнових прав та професійну оціночну діяльність, при цьому початкова ціна продажу майна не може бути нижчою за 90 відсотків його вартості, визначеної шляхом його оцінки.
Вирішуючи даний спір та визначаючи початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна, апеляційний суд, з урахуванням заявлених позивачем вимог, обґрунтовано виходив з того, що сторонами узгоджена вартість предмета іпотеки у договорі на рівні 33 500 грн, тому ціна його продажу не може бути меншою ніж зазначена  сума.
Зазначення судом у рішенні тих умов, що ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації не може бути меншою ніж його оціночна вартість, вказана у договорі іпотеки - 33 500 грн, та має бути визначеною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна, не суперечить положенням частини шостою статті 38 Закону України «Про іпотеку».
За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд апеляційної інстанції, в межах заявлених у суді першої інстанції позовних вимог, правильно визначив спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 Закону України «Про іпотеку», зокрема шляхом продажу ПАТ «Приватбанк» від власного імені за договором купівлі-продажу в порядку, передбаченому статтею 38 Закону «Про іпотеку», за початковою ціною предмета іпотеки, встановленою на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності на час здійснення купівлі-продажу, та зазначив у рішенні, що вона не може бути нижчою, ніж узгоджена у договорі іпотеки 
від 10 вересня 2007 року в сумі 33 500 грн.
Таке посилання у рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки не суперечить положенням статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» та процедурі визначення початкової ціни предмета іпотеки для його продажу.
Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відсутність правових підстав для виселення відповідачів з житлового будинку, який є предметом іпотеки, без надання іншого житла, оскільки він був придбаний не за рахунок отриманого кредиту, а відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особам одночасно з виселенням в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.
Судами попередніх інстанцій при вирішенні позовних вимог банку про виселення з іпотечного житла правильно застосовано положення статті 40 цього Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР.
Суд першої інстанції, з яким у цій частині погодився апеляційний суд дійшов правильного висновку, що вимоги позивача про виселення відповідачів з житлового будинку без надання іншого житла задоволенню не підлягають.  
Доводи касаційної скарги позивача цих висновків не спростовують та у переважній більшості зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції (стаття 400 ЦПК України). 
Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судового рішення виключно в межах які безпосередньо стосуються правильності застосування місцевим та апеляційним судом норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв'язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до переоцінки доказів та встановлення обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Згідно статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Враховуючи наведене, колегія суддів на підставі статті 410 ЦПК України залишає без змін рішення апеляційного суду та рішення суду першої інстанції у нескасованій апеляційним судом частині.
Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ :
Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення. 
Рішення Чернігівського районного суду Запорізької області від 18 лютого           2016 року у нескасованій апеляційним судом частині та рішення апеляційного суду Запорізької області від 06 квітня 2016 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                           В. С. Висоцька
 
Судді                                                                                                       А. О. Лесько
                                        
                                                                                                       В.В. Пророк
 
                                                                                                                І. М. Фаловська
 
                                                                                                          С. П. Штелик