Постанова
Іменем України
21 червня 2018 року
м. Київ
справа №  229/1338/15-к
провадження № 51-853км18
 
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                              ОСОБА_1 ,
суддів                                                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання              ОСОБА_4 ,
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,   
захисника                                                   ОСОБА_6 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції,  на вирок Дружківського міського суду Донецької області від 30 березня 
2016 року й ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 28 лютого 2017 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12014050260000046, за обвинуваченням 
ОСОБА_7 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя 
АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останнього разу – за вироком Дружківського міського суду Донецької області від 1 червня 2004 року за ч. 1 ст. 121, ч. 2 ст. 125, ч. 3 ст. 187, ст. 70 Кримінального кодексу України (далі – КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 11 років із конфіскацією майна, звільненого 12 квітня 2011 року умовно-достроково на невідбутий строк 2 роки 7 місяців 7 днів,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 296, ч. 2 ст. 125, ч. 1 ст. 115 КК.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами
першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Дружківського міського суду Донецької області від 30 березня 2016 року ОСОБА_7 засуджено: за ч. 2 ст. 125 КК – до покарання  у виді арешту на строк 5 місяців; за ч. 4 ст. 296 КК – до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років; за ч. 1 ст. 115 КК – до покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років; на підставі ч. 1 ст. 70 КК – до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років. На підставі ч. 5 ст. 81, ч. 5 ст. 71 КК за сукупністю вироків до покарання, призначеного за цим вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Дружківського міського суду Донецької області від 1 червня 2004 року та призначено ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 17 років. 
Строк відбування покарання визначено рахувати з 8 січня 2014 року. На підставі ч. 5 ст. 72 КК ОСОБА_7 зараховано у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 8 січня 2014 року до 30 березня 2016 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за  два дня позбавлення волі.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь: ОСОБА_8  в рахунок відшкодування матеріальної та моральної шкоди 4 490 грн та 500 000 грн відповідно; держави  в особі Комунального лікувального закладу «Центральна міська лікарня 
м. Дружківка» у рахунок відшкодування витрат на лікування потерпілого  ОСОБА_9 та на залучення експертів 4 322,85 грн та 6 545,95 грн відповідно.
Вирішено питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні.
Згідно з вироком суду  ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 30 березня 2013 року приблизно о 18:30 на перехресті вулиць Енгельса та Космонавтів в м. Дружківці Донецької області, будучи у стані алкогольного сп`яніння й усвідомлюючи, що він перебуває у громадському місці, і за його діями спостерігають сторонні особи, грубо порушуючи громадський порядок з мотиву явної неповаги до суспільства, вчинив хуліганські дії по відношенню до потерпілої ОСОБА_10 : повалив її на землю та бив ногами, нецензурно висловлюючись на її адресу, а також завдав останній удару ножем у підборіддя, заподіявши їй легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я. 
Крім того, 7 вересня 2013 року ОСОБА_7 у стані алкогольного сп`яніння, перебуваючи у дворі будинку АДРЕСА_2 , під час сварки з ОСОБА_9 на ґрунті особистих неприязних відносин, що виникли раптово, умисно завдав йому ножових поранень в область передньої поверхні грудей, поперекової області, чим заподіяв потерпілому легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я. 
Також 8 січня 2014 року приблизно о 02:05 ОСОБА_7 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, поблизу магазину «Каприз» на вул. Космонавтів у м. Дружківці, під час сварки зі ОСОБА_11 на ґрунті особистих неприязних відносин, що виникли раптово, завдав йому удару кулаком у щелепу та один удар кулаком в область голови, заподіявши потерпілому легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я. 
Крім того, 8 січня 2014 року приблизно о 3:00 біля будинку АДРЕСА_3 ОСОБА_7 під час сварки з ОСОБА_12 ударив її кулаком у ніч. У подальшому, реалізуючи свій злочинний намір, спрямований на заподіяння смерті ОСОБА_12 , що виник на ґрунті неприязних відносин, завдав їй удару ножем у шию та не менше 13 ударів ножем в область життєво важливих органів, а також не менше шести ударів ногами по голові та тілу, після чого стягнув з неї одяг, скляною пляшкою пошкодив їй оболонку прямої кишки. Своїми умисними діями ОСОБА_7 завдав ОСОБА_12 тілесних ушкоджень, що відносяться до категорії легких, середньої тяжкості та тяжких, унаслідок отримання яких  потерпіла померла.
Апеляційний суд залишив без задоволення апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 , його захисника ОСОБА_13 та прокурора, а вирок місцевого суду – без змін. Відповідно до  ч. 5 ст. 72 КК зараховано 
ОСОБА_7 строк попереднього ув`язнення з 8 січня 2014 року по 
28 лютого 2017 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дня позбавлення волі. А також постановлено стягнути з ОСОБА_7 2381,58 грн у рахунок відшкодування процесуальних витрат на залучення експерта.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, які її подала
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить вирок суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_7 змінити й на підставі п. 3 ч. 1 ст. 49 КК у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, закрити кримінальне провадження за ч. 2 ст. 125 КК, звільнивши останнього від призначеного покарання. Вважає, що на час ухвалення судом апеляційної інстанції оскаржуваної ухвали від 28 лютого 
2017 року строк давності за обома епізодами злочинів, передбачених ч. 2 ст. 125 КК, закінчився ще 8 січня 2017 року.

 
Позиції учасників судового провадження
 
У судовому засіданні прокурор підтримав скаргу лише в частині доводів щодо звільнення ОСОБА_7 від призначеного покарання за ч. 2 ст. 125 КК, оскільки строк давності за цим злочином на момент розгляду кримінального провадження в апеляційному суді сплинув. У частині доводів щодо закриття кримінального провадження скаргу не підтримав.
 
Захисник ОСОБА_6 підтримав доводи прокурора, котрий взяв участь у касаційному розгляді.
 
Від потерпілої ОСОБА_8 надійшло клопотання про розгляд кримінального провадження за її відсутності в порядку ст. 435 КПК.
 
Мотиви Суду
 
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
 
Висновку суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, правильності кваліфікації його дій за ч. 4 ст. 296, ч. 2 ст. 125, ч. 1 ст. 115 КК, а також виду та розміру призначеного покарання прокурор в касаційній скарзі не оспорює. 
 
Разом із тим, доводи прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність є слушними.
 
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_7 визнано винним за ч. 2 ст. 125 КК за епізодом  умисного заподіяння  легких тілесних ушкоджень щодо потерпілого ОСОБА_9 7 вересня 2013 року, а також за епізодом умисного заподіяння легких тілесних ушкоджень щодо потерпілого ОСОБА_11 8 січня 2014 року.
 
Злочин, передбачений ч. 2 ст. 125 КК, відповідно до ст. 12 КК відноситься до злочинів невеликої тяжкості, санкція якого, зокрема, передбачає покарання у виді обмеження волі.
 
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 КК особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минуло три роки – у разі вчинення злочину невеликої тяжкості, 
за який передбачено покарання у виді обмеження або позбавлення волі.
 
Однак при розгляді кримінального провадження за апеляційними скаргами   обвинуваченого ОСОБА_7 ,  захисника ОСОБА_14 та прокурора суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що з часу вчинення засудженим злочину, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК (епізод від 7 вересня 2013 року та, відповідно, епізод від 8 січня 2014 року), і до дня набрання вироком законної сили (28 лютого 2017 року) сплинули строки давності притягнення до кримінальної відповідальності, визначені п. 2 ч. 1 ст. 49 КК.
 
Таким чином, ОСОБА_7  підлягає звільненню від відбування призначеного покарання відповідно до ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК, у зв`язку із закінченням строків давності, що жодним чином не впливає на висновки суду щодо призначеного засудженому остаточного покарання, передбаченого ст. 71 КК. 
 
Разом із цим, Верховний Суд не може погодитися із доводами прокурора щодо наявності підстав для закриття кримінального провадження та звільнення ОСОБА_7 від кримінального покарання з огляду на таке. 
 
Так, відповідно до ч. 1 ст. 74 КК звільнення засудженого від покарання або подальшого його відбування, заміна більш м`яким, а також пом`якшення призначеного покарання, крім звільнення від покарання або пом`якшення покарання на підставі закону України про амністію чи акта про помилування, може застосовуватися тільки судом у випадках, передбачених цим Кодексом. 
 
Згідно з ч. 5 ст. 74 КК особа також може бути за вироком суду звільнена від покарання на підставах, передбачених статтею 49 цього Кодексу. 
 
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності. 
 
Із системного аналізу правових норм закону випливає, що для звільнення від кримінальної відповідальності за ст. 49 КК необхідна згода особи на це, а за відсутності такої згоди суд вправі звільнити лише від покарання на підставі 
ч. 5 ст. 74 КК.
 
Натомість прокурор у касаційній скарзі просить не звільнити  ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, а звільнити його від призначеного покарання на цих підставах, що свідчить про суперечливість позиції прокурора з наведеного питання, оскільки закриття кримінального провадження та звільнення від призначеного покарання є взаємовиключними кримінально-правовими інститутами і не можуть застосовуватись одночасно. 
 
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовною підставою для скасування вироку місцевого суду та ухвали апеляційного суду, при розгляді кримінального провадження в суді касаційної інстанції не встановлено.
 
За вказаних обставин касаційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, а постановлені щодо ОСОБА_7 судові рішення в частині його засудження  за ч. 2 ст. 125 КК – зміні.
 
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, п. 4 параграфу 3 розділу 4 Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII, Верховний Суд
 
ухвалив:
 
Касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом  апеляційної інстанції, задовольнити частково. 
 
Вирок Дружківського міського суду Донецької області  від 30 березня 2016 року й ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 28 лютого 2017 року щодо ОСОБА_7 змінити.
 
На підставі ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК звільнити ОСОБА_7 від покарання, призначеного за ч. 2 ст. 125 КК, у зв`язку із закінченням строків давності. 
 
У решті судові рішення залишити без зміни.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню
не підлягає.
 
Судді:

 
ОСОБА_1                                ОСОБА_2                                     ОСОБА_3