Постанова
Іменем  України 
 
01 серпня 2018 року
 
м. Київ
 
справа № 344/12158/16-ц
провадження № 61-29741св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач),
суддів:  Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Курило В. П.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1,
представник позивача - ОСОБА_2,
відповідач - ОСОБА_3,
третя особа - відділ державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області у складі судді Мелещенко Л. В. від 18 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду                              Івано-Франківської області у складі колегії суддів: Василишин Л. В., Беркій О. Ю., Пнівчук О. В. від 12 січня 2017 року,
 
ВСТАНОВИВ: 
 
Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до                ОСОБА_3, третя особа - відділ державної виконавчої служби                   Івано-Франківського міського управління юстиції (далі - ВДВС                    Івано-Франківського МУЮ), про звільнення від сплати заборгованості за аліментами.
 
Позовна заява мотивована тим, що рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 06 березня 2013 року у справі № 0907/8308/2012 розірвано шлюб між ним та відповідачем, стягнуто з нього аліменти на утримання сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у твердій грошовій сумі у розмірі 500 грн щомісячно, починаючи з 19 травня 2012 року. Проживаючи разом із колишньою дружиною до листопада 2014 року, він добровільно надавав матеріальну допомогу на утримання дитини. Крім того, відповідач більше двох років після набрання законної сили рішення від 06 березня 2013 року у справі № 0907/8308/2012 не пред'являла без поважних причин виконавчий лист до виконання, у зв'язку із чим виникла заборгованість за аліментами.
 
Посилаючись на положення статті 197 СК України, позивач просив суд звільнити його від сплати заборгованості за аліментами у період з                      01 червня 2012 року по 31 жовтня 2014 року в сумі 14 500 грн.
 
Рішенням Івано-Франківського міського суду від 18 листопада 2016 року позов  ОСОБА_1 задоволено. Звільнено ОСОБА_1 від сплати заборгованості за аліментами на користь ОСОБА_3 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, за період з 01 червня 2012 року по 31 жовтня 2014 року у сумі 14 500 грн, що стягуються на підставі рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від  06 березня 2013 року.
 
Судове рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що заборгованість зі сплати аліментів за спірний період (з 01 червня                   2012 року по 31 жовтня 2014 року у сумі 14 500 грн) утворилась не з вини позивача, оскільки виконавчий лист ОСОБА_3 пред'явила до виконання лише у липні 2015 року. Крім того, встановлена судом обставина щодо спільного проживання сторін з дитиною до кінця листопада 2014 року, а також факт відсутності у відповідача власних доходів, що свідчить про матеріальне забезпечення позивачем відповідача та їх сина за указаний період. 
 
Ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 12 січня               2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновок суду першої інстанції про те, що вказані позивачем обставини мають істотне значення у розмінні частини другої статті 197 СК України для задоволення позову про часткове звільнення його від сплати заборгованості за аліментами є правильним.
 
У жовтні 2017 року ОСОБА_3 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати судові рішення судів попередніх інстанцій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не з'ясували всіх обставин справи; не мотивували, якими доказами підтверджується надання позивачем матеріальної допомоги під час спільного проживання з відповідачем та сином до кінця листопада                  2014 року; не надали належної оцінки доводам відповідача про те, що факт проживання її з відповідачем в одній квартирі не свідчить про спільність їх проживання як сім'ї, оскільки вказана квартира є спільним сумісним майном подружжя і була єдиним місцем проживання її з сином. Пред'явлення виконавчого листа до виконання з певною затримкою, але в межах строку на його пред'явлення, не є підставою для звільнення позивача від сплати заборгованості. 
 
Відзив на касаційну скаргу позивачем до суду не подано. 
 
Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
23 травня 2018 року до Верховного Суду надійшла вказана справа. 
 
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Суд установив, що рішенням Івано-Франківського міського суду                       Івано-Франківської області від 06 березня 2013 року у справі                      № 0907/8308/2021 шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був розірваний; неповнолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, залишено на виховання з матір'ю; стягнуто з ОСОБА_1 аліменти на користь ОСОБА_3 на утримання сина у твердій грошовій сумі у розмірі 500 грн щомісячно, але не менш ніж 30 % від встановленого мінімуму для дітей відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття, стягнення аліментів розпочато з 19 травня                2012 року (а. с. 7-8).
 
Згідно довідки-розрахунку ВДВС Івано-Франківського МУЮ від 04 липня 2016 року заборгованість зі сплати аліментів за період з 19 травня                 2012 року по 01 липня 2016 року становить 24 708,68 грн (а. с. 24).
Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України  від 27 лютого 1991 року № 789ХІІ (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Зі змісту позовної заяви вбачається, що вимоги про звільнення від сплати заборгованості за спірний період позивач мотивував тим, що під час спільного проживання з колишньою дружиною та сином до листопада 2014 року він добровільно надавав їм матеріальну допомогу. Крім того, виконавчий лист про стягнення з нього аліментів, відповідач пред'явила до виконання лише через два роки, що свідчить про відсутність його вини у виниклій заборгованості за указаний період.  
 
Відповідно до частини другої статті 197 СК України, з підстав якої заявлено позов, за позовом платника аліментів суд може звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв'язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.
 
Вказана правова норма не встановлює конкретного, вичерпного переліку обставин, які можуть бути підставою для звільнення (повного або часткового) від сплати заборгованості за аліментами. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. Повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише за його позовом. За наявності встановлених судом обставин, що мають істотне значення, платник аліментів може бути повністю або частково звільнений від сплати заборгованості за ними на підставі судового рішення.
 
Згідно з роз'ясненнями, викладеними у пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», суд може зменшити розмір неустойки з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів, а за передбачених статтею 197 СК України умов - повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості.
 
Вирішуючи спір по суті, суди попередніх інстанцій виходили із того, що обставини, вказані позивачем, мають істотне значення у розмінні частини другої статті 197 СК України і є підставою для звільнення позивача від сплати заборгованості за аліментами за указаний у позові період.
 
У той же час, у матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтверджували факт надання позивачем матеріальної допомоги відповідачу та їх сину під час спільного проживання до листопада                      2014 року, в чому полягала така допомога та який був її розмір.
 
Спільність проживання позивача разом із відповідачем та дитиною в одній квартирі не є безумовною підставою вважати, що таке проживання за своєю суттю ґрунтувалося на інституті  сім'ї та позивач надавав матеріальну допомогу дружині та сину.  
 
Крім того, вирішуючи спір по суті, суди визнали істотною обставиною для застосування частини другої статті 197 СК України відсутність вини позивача у виниклій заборгованості, оскільки відповідач не пред'являла виконавчий лист до виконання протягом двох років поспіль.
 
У той же час, суди не врахували зміст частини третьої статті 22 Закону України від 21 квітня 1999 року N 606-XIV «Про виконавче провадження», чинного на момент виникнення спірних правовідносин, відповідно до якої рішення про стягнення періодичних платежів (у тому числі у справах про стягнення аліментів) можуть бути пред'явлені до виконання протягом усього строку періоду, на який присуджені платежі.
 
Відповідно до частини першої статті 194 СК України аліменти можуть бути стягнуті за виконавчим листом за минулий час, але не більш як за три роки, що передували пред'явленню виконавчого листа до виконання.
 
Із матеріалів справи вбачається, що виконавчий лист був пред'явлений до виконання 03 липня 2015 року, тобто в межах строку, встановленого Законом України «Про виконавче провадження».
 
Пред'явлення виконавчого листа до виконання з певною затримкою, але в межах строку на його пред'явлення, не є підставою для звільнення позивача від обов'язку сплачувати заборгованості з аліментів. Крім того, позивач був обізнаний про свій обов'язок сплачувати аліменти у визначеному в рішенні суду від 06 березня 2013року  розмірі.
 
З урахуванням наведеного, висновки судів попередніх інстанцій про те, що зазначені позивачем обставини мають істотне значення у розумінні частини другої статті 197 СК України та є підставою для часткового звільнення позивача від сплати заборгованості за аліментами є помилковими.
Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
 
Оскільки суди неправильно застосували норми матеріального права і ухвалення нового судового рішення не потребує встановлення фактичних обставин справи, ухвалені судові рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню з прийняттям нової постанови про відмову в позові. 
 
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
 
Оскільки судом касаційної інстанції частково задоволено касаційну скаргу ОСОБА_3, скасовано ухвалені в справі судові рішення та ухвалено нове судове рішення про відмову в задоволенні позову, то понесені відповідачем судові витрати покладаються на позивача. 
 
Керуючись статтями 141, 400, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.
 
Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 18 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду                              Івано-Франківської області від 12 січня 2017 року скасувати.
 
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа - відділ державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції, про звільнення від сплати заборгованості за аліментами відмовити.
 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 1 267,76 грн судового збору.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення.
З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасовані судові рішення втрачають законну силу.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий | М.Є. Червинська
Судді: | Н. О. Антоненко     В. І. Журавель     В. М. Коротун     В. П. Курило